П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 квітня 2026 р.	м. Одеса	Справа № 400/7970/25	

Перша інстанція: суддя Біоносенко В. В.,
повний текст судового рішення
складено 16.02.2026, м. Миколаїв

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
судді-доповідача – Федусика А.Г.,
суддів: Семенюка Г.В. та Шляхтицького О.І.,
розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 16 лютого 2026 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України Миколаївській області (далі – ГУПФ) та просила:
- визнати протиправним та скасувати рішення ГУПФ від 07.07.2025 №951060848988 про відмову в перерахунку; 
- зобов`язати ГУПФ призначити та виплатити ОСОБА_1 пенсію по інвалідності відповідно до Закону України "Про державну службу" з 25.01.2024 у розмірі 60% від усіх сум складових заробітної плати згідно з довідкою про складові заробітної плати для призначення особі пенсії державного службовця, яка працювала в державних органах, що провели класифікацію посад державної служби, та посаду якої було кваліфіковано (посадовий оклад, надбавка за ранг, надбавка за вислугу років) від 23.06.2025 №13/1-337 та довідкою про інші складові заробітної плати для призначення пенсії державного службовця від 23.06.2025 №13/1-338, виданих Рахунковою палатою, з урахуванням вже отриманих сум пенсій.
Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 16 лютого 2026 року позов задоволено частково.
Визнано протиправним та скасувати рішення ГУПФ від 07.07.2025 №951060848988.
Зобов`язано ГУПФ призначити, здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 з 30.06.2025 пенсію державного службовця відповідно до статті 37 Закону України від 16.12.1993 №3723-ХІІ “Про державну службу” у розмірі 60 відсотків від сум складових заробітної плати, зазначеної в довідках, виданих Рахунковою палатою, про складові заробітної плати для призначення особі пенсії державного службовця, яка працювала в державних органах, що провели кваліфікацію посад державної служби, та посаду якої було класифіковано (посадовий оклад, надбавка за ранг, надбавка за вислугу років) від 23.06.2025 №13/1-337 та про інші складові заробітної плати для призначення пенсії державного службовця від 23.06.2025 №13/1-338, з урахуванням раніше виплачених сум.
В задоволенні позову в частині позовних вимог щодо призначення пенсії з 25.01.2024 відмовлено.
Не погоджуючись з даним рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій зазначено, що рішення судом першої інстанції ухвалене порушенням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим апелянт просив його скасувати та ухвалити нове про відмову в позові.
Розглянувши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для її задоволення з огляду на таке.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 відповідно до акту огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААБ №725669 від 18.03.2020, є особою з інвалідністю 2 групи безстроково, та отримує пенсію по інвалідності відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".
30.06.2025 року ОСОБА_1 звернулась до Пенсійного фонду із заявою про переведення з пенсії по інвалідності відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" на пенсію по інвалідності відповідно до Закону України "Про державну службу", надавши довідки про складові заробітної плати для призначення особі пенсії державного службовця, яка працювала в державних органах, що провели кваліфікацію посад державної служби, та посаду якої було класифіковано (посадовий оклад, надбавка за ранг, надбавка за вислугу років) від 23.06.2025 №13/1-337 та довідку про інші складові заробітної плати для призначення пенсії державного службовця від 23.06.2025 №13/1-338, виданих Рахунковою палатою.
Рішенням ГУПФ від 07.07.2025 №951060848988 було відмовлено ОСОБА_1 в переведенні на пенсію по інвалідності відповідно до Закону України "Про державну службу", спираючись на те, що Законом №889 не передбачено такого виду пенсійного забезпечення, як пенсія по інвалідності держслужбовця.
Вважаючи таку відмову протиправною, позивачка звернулась до суду з даним позовом, зазначаючи, що нею дотримані всі обставини, з якими Прикінцеві та перехідні положення Закону України від 10.12.2015 №899 “Про державну службу” пов`язують наявність у фізичних осіб права на призначення пенсії по інвалідності державного службовця відповідно до статті 37 Закону України від 16.12.1993 №3723 “Про державну службу”.
Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що закон не пов`язує нарахування пенсії по інвалідності з такою умовою, як досягнення певного віку.
Також суд зазначив, що оскільки на час виникнення у позивачки права на призначення пенсії по інвалідності відповідно Закону України “Про державну службу” від 16 грудня 1993 року №3723-XII, яким врегульовано питання права на таку пенсію та її розмір, передбачено, що пенсія державним службовцям призначається в розмірі 60% суми їх заробітної плати, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, то позивачка має право на призначення пенсії саме у розмірі 60% суми заробітної плати, зазначеної в наданих довідках.
Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції і вважає їх такими, що відповідають вимогам статей 2, 6, 8, 9, 73, 74, 75, 76, 77, 78 КАС України, з огляду на таке.
Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Положеннями ст.2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України;
2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;
3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);
4) безсторонньо (неупереджено);
5) добросовісно;
6) розсудливо;
7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;
8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);
9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;
10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до ч.1 ст.5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.
Згідно ч.1 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
Відповідно статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення, створенням мережі державних, комунальних приватних закладів для догляду непрацездатними.
Умови пенсійного забезпечення державних службовців до 01.05.2016 р. визначалися Законом №3723-ХІІ.
01.05.2016 р. набрав чинності Закон №889-VIII, який визначає принципи, правові та організаційні засади забезпечення державної служби, зокрема порядок реалізації права на пенсійне забезпечення державних службовців.
Відповідно до пункту 2 розділу ХІ “Прикінцеві та перехідні положення” Закону України “Про державну службу” від 10 грудня 2015 року №889-VIII з 01 травня 2016 року втратив чинність Закон України “Про державну службу” від 16 грудня 1993 року №3723-ХІІ, крім статті 37, що застосовується до осіб, зазначених у пункту 10 і 12 цього розділу.
Пунктами 10, 12 розділу ХІ “Прикінцеві та перехідні положення” Закону України “Про державну службу” від 10 грудня 2015 року №889-VIII передбачено, що державні службовці, які на день набрання чинності цим Законом займають посади державної служби та мають не менш як 10 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених статті 25 Закону України “Про державну службу” від 16 грудня 1993 року №3723-ХІІ та актами Кабінету Міністрів України, мають право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України “Про державну службу” від 16 грудня 1993 року №3723-ХІІ у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців. Для осіб, які на день набрання чинності цим Законом мають не менш як 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, визначених статті 25 Закону України “Про державну службу” від 16 грудня 1993 року №3723-ХІІ та актами Кабінету Міністрів України, зберігається право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону № 3723-XII у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.
Частиною першою статті 37 Закону України “Про державну службу” від 16 грудня 1993 року №3723-ХІІ встановлено, що на одержання пенсії державних службовців мають право чоловіки, які досягли віку 62 роки, та жінки, які досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”, за наявності страхового стажу, необхідного для призначення пенсії за віком у мінімальному розмірі, передбаченого абзацом першим частини першої статті 28 Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”, у тому числі стажу державної служби не менш як 10 років, та які на час досягнення зазначеного віку працювали на посадах державних службовців, а також особи, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку. Пенсія державним службовцям призначається в розмірі 60 відсотків суми їх заробітної плати, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 01 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, а особам, які на час звернення за призначенням пенсії не є державними службовцями, - у розмірі 60 відсотків заробітної плати працюючого державного службовця відповідної посади та рангу за останнім місцем роботи на державній службі, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.
Згідно частини дев`ятої статті 37 Закону України “Про державну службу” від 16 грудня 1993 року №3723-ХІІ пенсія по інвалідності у розмірах, передбачених частиною першою цієї статті, призначається за наявності страхового стажу, встановленого для призначення пенсії по інвалідності відповідно до Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” особам, визнаним інвалідами І або II групи у період перебування на державній службі, які мають стаж державної служби не менше 10 років, а також особам з числа інвалідів І або II групи незалежно від часу встановлення їм інвалідності, які мають не менше 10 років стажу державної служби на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, якщо безпосередньо перед зверненням за призначенням такої пенсії вони працювали на зазначених посадах. Пенсія по інвалідності відповідно цього Закону, призначається незалежно від причини інвалідності за умови припинення державної служби.
Якщо зазначені особи повертаються на державну службу, виплата пенсії по інвалідності припиняється на період до звільнення з роботи або досягнення ними граничного віку перебування на державній службі (частина 10 статті 37 Закону №3723-XII).
Якщо інваліду I або II групи було встановлено III групу інвалідності, то в разі наступного визнання його інвалідом I або II групи право на отримання раніше призначеної пенсії на умовах, передбачених цим Законом, поновлюється з дня встановлення I або II групи інвалідності за умови, якщо після припинення виплати пенсії минуло не більше п`яти років. У такому самому порядку визначається право на отримання пенсії по інвалідності на умовах, передбачених цим Законом, особам, яким така пенсія не була призначена у зв`язку з продовженням перебування зазначених осіб на державній службі (частина 12 статті 37 Закону №3723-XII).
З аналізу вищенаведених правових норм вбачається, що за наявності в особи станом на 01 травня 2016 року певного стажу державної служби (10 років для осіб, що на зазначену дату займали посади державної служби, або 20 років незалежно від того, чи працювала особа станом на 01 травня 2016 року на державній службі), така особа зберігає право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України “Про державну службу” від 16 грудня 1993 року №3723-ХІІ, але за такої умови: у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.
Так, з трудової книжки позивачки серії НОМЕР_1 вбачається, що з 11.12.2003 по 11.11.2024 ОСОБА_1 працювала на посадах державного службовця в структурних підрозділах Головного управління ПФУ в Одеській області (записи №1-26), з 12.11.2024 по 06.06.2025 в Рахунковій палаті. 
Отже, стаж державної служби позивачки на посадах державної служби становить 21 рік 5 місяців 27 днів, що відповідачем не заперечується.
Отже, оскільки ОСОБА_1 є інвалідом ІІ групи, має стаж на посаді державної служби понад 20 років, перед зверненням за призначенням пенсії працювала на посаді, віднесеній до посад державних службовців, суд 1-ї інстанції дійшов вірного висновку, що позивачка має право на призначення пенсії по інвалідності згідно статті 37 Закону України “Про державну службу” від 16 грудня 1993 року №3723-ХІІ, а тому відповідно наявні правові підстави для переведення позивачки з пенсії по інвалідності, призначеної їй відповідно до Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”, на пенсію державного службовця по інвалідності ІІ групи відповідно до Закону України “Про державну службу” від 16 грудня 1993 року №3723-ХІІ.
При цьому, колегія суддів відхиляє доводи апелянта, що норми, передбачені частиною першою статті 37 Закону №3723-XII, які визначають умови для призначення пенсії державного службовця, а саме: вік (у даному випадку 60 років), стаж державного службовця і страховий стаж, оскільки Закон не пов`язує нарахування пенсії по інвалідності з такою умовою, як досягнення певного віку.
При цьому, оскільки на час виникнення у позивачки права на призначення пенсії по інвалідності відповідно Закону України “Про державну службу” від 16 грудня 1993 року №3723-XII, нормою якою врегульовано питання права на таку пенсію та її розмір передбачено, що пенсія державним службовцям призначається в розмірі 60% суми їх заробітної плати, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, суд 1-ї інстанції дійшов вірного висновку, що позивачка має право на призначення пенсії саме у розмірі 60% суми заробітної плати, зазначеної в довідках, виданих Рахунковою палатою про складові заробітної плати для призначення особі пенсії державного службовця, яка працювала в державних органах, що провели кваліфікацію посад державної служби, та посаду якої було класифіковано (посадовий оклад, надбавка за ранг, надбавка за вислугу років) від 23.06.2025 №13/1-337 та про інші складові заробітної плати для призначення пенсії державного службовця від 23.06.2025 №13/1-338.
Аналогічна правова позиція викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13 лютого 2019 року у зразковій справі №822/524/18 та у постановах Верховного Суду від 03 липня 2018 року у справі №586/965/16-а, від 18 березня 2021 року у справі №500/5183/17, від 22 жовтня 2025 року у справі №420/2055/25.
Конституційний Суд України неодноразово розглядав проблеми, пов`язані з реалізацією права на соціальний захист та неприпустимість обмеження конституційного права громадян на достатній життєвий рівень і сформулював правову позицію, згідно якої Конституція України та закони України відокремлюють певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, яким пенсія призначена за спеціальними законами. Реалізація права на соціальний захист та неприпустимість обмеження прав громадян на достатній життєвий рівень закріплений нормами Конституції України, відповідно до яких конституційні права і свободи людини і громадянина гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.
У рішенні від 20 січня 2026 року по справі №1-301/2019(7129/19) Конституційний Суд зазначив, що Державна служба та служба в органах місцевого самоврядування є одним із видів трудової діяльності громадян (абзац п`ятий підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 16 жовтня 2007 року №8-рп/2007).
Згідно з частиною першою статті 43 Конституції України право на працю охоплює можливість кожного заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Однак стосовно державних службовців та посадових осіб місцевого самоврядування реалізація цього права має певні особливості, зумовлені спеціальним статусом цих осіб.
Відповідно до частини другої статті 42 Конституції України закон установлює обмеження щодо зайняття підприємницькою діяльністю, зокрема, для посадових і службових осіб органів державної влади та органів місцевого самоврядування.
На державних службовців та посадових осіб місцевого самоврядування поширюється дія Закону України „Про запобігання корупції“ від 14 жовтня 2014 року №1700-VII зі змінами (далі - Закон №1700) (частина п`ята статті 5 Закону №889, частина третя статті 7 Закону №2493, підпункт „в“ пункту 1 статті 3 Закону №1700), а отже, зобов`язання, заборони та обмеження, установлені Законом №1700. Державним службовцям та посадовим особам місцевого самоврядування заборонено займатися іншою оплачуваною (крім викладацької, наукової і творчої діяльності, медичної практики, інструкторської та суддівської практики із спорту) або підприємницькою діяльністю, входити до складу правління, інших виконавчих чи контрольних органів, наглядової ради підприємства або організації, що має на меті одержання прибутку [крім випадків, коли особи здійснюють функції з управління акціями (частками, паями), що належать державі чи територіальній громаді, та представляють інтереси держави чи територіальної громади в раді (спостережній раді)], якщо інше не передбачено Конституцією або законами України (частина перша статті 25 Закону №1700).
Законом №889 установлено заборону щодо призначення на посаду державної служби особи, яка буде прямо підпорядкована близькій особі або якій будуть прямо підпорядковані близькі особи (частина перша статті 32). Так само на службу в органи місцевого самоврядування не може бути прийнято осіб, які в разі прийняття на службу в органи місцевого самоврядування будуть безпосередньо підпорядковані близьким особам (пункт 5 частини першої статті 12 Закону №2493).
Отже, державна служба та служба в органах місцевого самоврядування характеризуються особливими вимогами до державних службовців та посадових осіб місцевого самоврядування, які пов`язані із значущістю виконуваних ними функцій, та встановленням певних обмежень конституційних прав громадян.
Конституційний Суд України у Рішенні від 13 травня 2015 року №4-рп/2015 наголосив на взаємозв`язку між особливими умовами пенсійного забезпечення окремих категорій громадян та особливостями їх професійної діяльності, зазначивши, що „пенсійне забезпечення окремих категорій громадян регулюється спеціальними законами з урахуванням особливостей умов праці, характеру, складності і значущості виконуваної роботи, ступеня відповідальності, певних обмежень конституційних прав і свобод тощо“ (абзац другий підпункту 2.2 пункту 2 мотивувальної частини).
Протягом тривалого часу дії Закону №3723 особливі вимоги до державних службовців та посадових осіб місцевого самоврядування і обмеження конституційних прав цих осіб у зв`язку з перебуванням на державній службі та службі в органах місцевого самоврядування компенсувалися особливими умовами їх пенсійного забезпечення.
З наведеного можна дійти висновку, що відповідачем під час прийняття рішення, яким відмовлено в переведенні на пенсію по інвалідності відповідно до Закону №889-VIII, не враховано усі обставини, що мають значення для переведення на даний вид пенсії позивача, як наслідок, відповідач допустив неналежний розгляд поданої позивачем заяви і документів та, відповідно, прийняв необґрунтоване рішення про відмову в переведенні на пенсію за інвалідністю відповідно до Закону №889-VIII, чим обмежив позивача у праві на належне йому пенсійне забезпечення.
Таким чином, на підставі встановлених в ході судового розгляду обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку стосовно спірних правовідносин.
Доводи апеляційної скарги, яким була дана оцінка в мотивувальній частині рішення, ґрунтуються на суб`єктивній оцінці фактичних обставин справи та доказів. Зазначені доводи не містять посилань на конкретні обставини чи факти або на нові докази, які б давали підстави для скасування рішення суду першої інстанції.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
З огляду на залишення рішення суду першої інстанції без змін, відповідно до приписів статті 139 КАС України підстави для розподілу судових витрат відсутні.
Керуючись статтями 308, 309, 315, 321, 322, 325 КАС України, суд – 

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області - залишити без задоволення, а Миколаївського окружного адміністративного суду від 16 лютого 2026 року – без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, за винятком випадків, перелічених у пункті 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Суддя-доповідач 		А.Г. Федусик	
Судді	  	О.І. Шляхтицький   Г.В. Семенюк