ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
11 лютого 2026 року
м. Київ
справа № 385/831/21
провадження № 51-4379км25

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду 
у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання  ОСОБА_4 , 
прокурора ОСОБА_5 ,
у режимі відеоконференції:
захисника ОСОБА_6 ,
засудженого ОСОБА_7 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги захисника засудженого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_6 на вирок Ульяновського районного суду Кіровоградської області від 15 листопада 2024 року і вирок Кропивницького апеляційного року від 22 жовтня 2025 року та прокурора на вирок Кропивницького апеляційного року від 22 жовтня 2025 року щодо
ОСОБА_7 , 
ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Чемерпіль Голованівського (Гайворонського) району Кіровоградської області, зареєстрованого у цьому АДРЕСА_1 , жителя АДРЕСА_2 , раніше не судимого, 
засудженого за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених п. 6 ч. 2 ст. 115, ч. 3 ст. 289 Кримінального кодексу України (надалі - КК).
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Ульяновського районного суду Кіровоградської області від 15 листопада 2024 року ОСОБА_7 визнано винуватим і засуджено за ч. 3 ст. 135 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років, за ч. 3 ст. 289 цього Кодексу у виді позбавлення волі на строк 8 років з конфіскацією майна.
На підставі ч. 1 ст. 70 зазначеного Кодексу за сукупністю вчинених кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно призначено ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років з конфіскацією всього майна.
Зараховано в строк призначеного ОСОБА_7 покарання, строк його попереднього ув`язнення з розрахунку день попереднього ув`язнення за день позбавлення волі, в період з 18 лютого 2021 року до дня набрання вироком законної сили.
Вирішено питання щодо заходів забезпечення кримінального провадження, речових доказів і процесуальних витрат.
Кропивницький апеляційний суд вироком від 22 жовтня 2025 року скасував вирок суду першої інстанції й ухвалив свій, за яким засудив ОСОБА_7 : за п. 6 ч. 2 ст. 115 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років з конфіскацією майна, за ч. 3 ст. 289 КК у виді позбавлення волі на строк 8 років з конфіскацією майна. На підставі ч.1 ст. 70 КК остаточне покарання ОСОБА_7 призначено у виді позбавлення волі на строк 10 років з конфіскацією майна.
Початок строку відбування покарання ОСОБА_7 вирішено обчислювати з 22 жовтня 2025 року.
Ухвалено зарахувати ОСОБА_7 у строк відбування покарання час його попереднього ув`язнення 18 лютого 2021 року по 21 жовтня 2025 року включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.
У решті вирок місцевого суду залишив без змін.
За детально наведених у вироку апеляційного суду фактичних обставин ОСОБА_7 , не маючи джерела прибутку, керуючись корисливим мотивом, вирішив незаконно заволодіти транспортним засобом марки ВАЗ 211440, належним раніше знайомому ОСОБА_8 .
З цією метою, 12 лютого 2021 року близько 19:00 він прийшов за місцем проживання ОСОБА_8 ( АДРЕСА_3 ), де вигадав терміновий привід дати йому в користування вказаний автомобіль.
Однак ОСОБА_8 повідомив, що дасть свій автомобіль лише за умови, якщо він поїде із ОСОБА_7 як пасажир.
Цього ж дня, у період часу з 21:00 по 24:00, більш точний час не встановлено, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , на автомобілі заїхали на територію Заваллівського графітового кар`єру, що розташований між с. Жакчик та смт. Завалля, Голованівського району, Кіровоградської області. Потім ОСОБА_7 , діючи умисно, реалізуючи свій умисел, спрямований на незаконне заволодіння транспортним засобом й вбивство ОСОБА_8 , силоміць витягнув його з автомобіля завдав руками та ногами декількох ударів в область життєво-важливих органів, а саме голови, тулубу та кінцівок, у результаті чого потерпілий втратив рівновагу та впав на землю.
Розуміючи, що спричинені ОСОБА_8 тілесні ушкодження, є не достатніми для настання суспільно-небезпечного наслідку у вигляді смерті потерпілого, підтягнув останнього до верхньої точки схилу кар`єру, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, достеменно знаючи, що падіння з обриву вздовж даного схилу довжиною близько 30 метрів, що має гострий кут нахилу усіяного уламками твердих гірських порід та різного за розмірами та формою каміння з гострими та тупими кутами, призведе до отримання травм несумісних із життя, зіштовхнув останнього з обриву.
Отже, заволодівши транспортним засобом потерпілого ОСОБА_8 та вбивши його, ОСОБА_7 , з місця скоєння злочину зник, розпорядившись транспортним засобом на власний розсуд, завдавши потерпілому ОСОБА_8 майнової шкоди на загальну суму 103 560 грн.
Вимоги, викладені в касаційних скаргах, та узагальнені доводи осіб, які їх подали
Захисник засудженого у касаційній скарзі, покликаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону і неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати вироки районного й апеляційного судів і призначити новий розгляд у суді першої інстанції. 
Обґрунтовуючи доводи, викладені у касаційній скарзі, захисник зазначає про неправильну кваліфікацію дій підзахисного як за п. 6 ч. 2 ст. 115 КК, так і за ч. 3 ст. 289 цього Кодексу, оскільки, на його думку, зібрані у справі докази не підтверджують вказану кваліфікацію.
На переконання адвоката, дії ОСОБА_7 мають бути кваліфіковані за ч. 3 ст. 135, ч. 1 ст. 289 КК і наводить детальні мотиви в цій частині.
Також захисник не погоджується з оцінкою, яку дав апеляційний суд даним слідчого експерименту від 20 лютого 2021 року за участю ОСОБА_7 , адже слідча дія проведена без дотримання вимог Кримінального процесуального кодексу України (надалі - КПК), учасникам не роз`яснені їх права, а залучений судово-медичний експерт ОСОБА_9  на час слідчої дії вже проводив відповідну експертизу.
Крім цього, захисник уважає недостовірними додатки до протоколу слідчого експерименту, через те, що диски є копіями і не відомо з яких джерел і у який спосіб були записані. 
Стверджує про неналежну перевірку доводів сторони захисту щодо порушення працівниками правоохоронних органів прав ОСОБА_7 під час затримання.
Уважає, вироки судів необґрунтованими, ухваленими з істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону і неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, без урахування дійсних обставин справи, такими, що не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження.
Прокурор у касаційній скарзі просить скасувати вирок апеляційного суду, у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок м`якості й призначити новий розгляд у цьому суді.
Суть доводів прокурора заводиться до незгоди із розміром призначеного покарання, оскільки воно, на думку прокурора є «явно несправедливим» та м`яким, враховуючи фактичні обставини кримінального провадження.
На думку прокурора, покарання, призначене ОСОБА_7 , не відповідає вимогам статей 50, 65 КК.
Позиції інших учасників судового провадження
До початку касаційного розгляду захисник засудженого подав письмові заперечення на касаційну скаргу прокурора з наведенням відповідного обґрунтування.
У судовому засіданні захисник ОСОБА_6 та засуджений ОСОБА_7 підтримали касаційну скаргу сторони захисту і заперечили проти скарги прокурора; прокурор ОСОБА_5 підтримав скаргу прокурора і заперечив проти скарги сторони захисту.
Мотиви Суду
За приписами ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. Він є судом права, а не факту і під часперевірки доводів, наведених у касаційній скарзі, виходить із фактичних обставин, установлених місцевим та апеляційним судами.
Разом із цим апеляційний суд переглянув вирок місцевого суду в апеляційному порядку, дав вичерпні відповіді на доводи, викладені в апеляційних скаргах прокурора і захисника, й скасував вирок суду першої інстанції та ухвалив свій вирок, яким засудив ОСОБА_7 за ч. 3 ст. 289 та п. 6 ч. 2 ст. 115 КК, тому предметом перевірки суду касаційної інстанції є саме вирок апеляційного суду.
Згідно зі статтями 370, 420 КПК вирок апеляційного суду повинен бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Під час вирішення питання про скасування або зміну вироку місцевого суду, суд апеляційної інстанції має керуватися положеннями статей 408, 420 КПК.
Зокрема, положеннями ч. 2 ст. 420 КПК передбачено, що вирок суду апеляційної інстанції має відповідати загальним вимогам до вироків, визначеним ст. 374 цього Кодексу.
Апеляційний суд дотримався указаних вимог кримінального процесуального закону.
Оспорювання стороною захисту установлених за результатами апеляційного розгляду фактів із викладенням власної версії події, що зводиться до тверджень про невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, з огляду на вимоги ст. 438 КПК не є предметом перевірки суду касаційної інстанції.
Понад те, захисник у касаційній скарзі не оспорює саму подію кримінальних правопорушень, однак уважає, що за обставин, які він наводить, дії підзахисного слід кваліфікувати за ч. 3 ст. 135, ч. 1 ст. 289 КК. 
Суд апеляційної інстанції задовольнив клопотання прокурора про часткове дослідження доказів й дослідивши ті, докази, які не були досліджені місцевим судом або були досліджені неповно, дійшов висновку про необхідність кваліфікації дій ОСОБА_7 за п. 6 ч. 2 ст. 115, ч. 3 ст. 289 КК.
Як убачається зі змісту вироку апеляційного суду, цей висновок зроблений на підставі оцінки сукупності доказів у відповідності до вимог ст. 94 КПК. 
Доводи захисника про те, що дії ОСОБА_7 підлягають кваліфікації за ч. 3 ст. 135 КК, суд апеляційної інстанції відхилив і зазначив таке.
Суспільна небезпека кримінального правопорушення, передбаченого ст. 135 КК, полягає у тому, що людина, яка має можливість надати допомогу іншій людині і тим самим врятувати її від смерті або настання інших тяжких наслідків, не робить цього, що свідчить про низькі моральні якості цієї особи. Злочинність такої бездіяльності підвищується, якщо особа сама поставила іншу особу в небезпечний для життя стан або причетна до події, через яку особа опинилася в такому стані.
Об`єктивна сторона залишення в небезпеці характеризується двома видами злочинної бездіяльності: 1) бездіяльність-невтручання, що полягає у невиконанні особою обов`язку щодо надання необхідної допомоги потерпілому, який перебуває у небезпечному для життя стані й позбавлений можливості вжити заходів для самозбереження, коли небезпека виникла незалежно від суб`єкта цього злочину; 2) змішана бездіяльність - бездіяльність щодо надання допомоги потерпілому особою, яка сама поставила його в небезпечний для життя стан.
Суб`єктивна сторона злочину, передбаченого ст. 135 КК, завжди характеризується прямим умислом щодо самого діяння. Що стосується наслідків, ставлення суб`єкта злочину до них завжди характеризується необережністю (злочинною недбалістю чи злочинною самовпевненістю).
Вольовий момент вчинення злочину, передбаченого ст. 135 КК, полягає у небажанні суб`єкта злочину надати допомогу безпорадній особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані. Мотиви вчинення цього злочину можуть бути різними (прагнення уникнути кримінальної відповідальності, небажання обтяжувати себе, байдуже ставлення до долі іншої людини, егоїзм, небажання допомогти через брак часу, неприязнь до потерпілого, легкодухість, ревнощі, помста тощо), але на кваліфікацію вони не впливають.
Моментом закінчення злочину є ухилення від надання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані. Варто зазначити, що для кваліфікації злочину не має значення, чи відвернула би надана винною особою допомога завдання шкоди життю або здоров`ю особи. Навіть у випадках, коли через несумісну з життям травму будь-яка допомога не була здатна відвернути смерть людини, особа, яка залишила потерпілого в небезпеці, несе відповідальність за ст. 135 КК. Для кваліфікації дій винного за цією нормою кримінального закону не має значення і те, що хтось інший надав чи намагався надати допомогу залишеному в небезпеці.
Разом з цим, кримінальне правопорушення, передбачене ст. 115 КК України, характеризується діянням у виді посягання на життя іншої людини, наслідком у вигляді смерті людини та причинним зв`язком між указаним діянням та наслідком. З суб`єктивної сторони це правопорушення характеризується умисною формою вини (прямим або непрямим умислом, кожен із яких може бути як визначеним, так і не визначеним), коли винний усвідомлює суспільно небезпечний характер свого діяння і передбачає його суспільно небезпечні наслідки у вигляді смерті іншої людини, як тоді, коли особа бажає, так і тоді, коли вона, хоч і не бажає, але свідомо припускає її настання.
Відмінність між вбивством та залишенням у небезпеці полягає в намірі та результаті: вбивство - це умисне позбавлення життя іншої людини (закінчений злочин, коли настала смерть), тоді як залишення в небезпеці - це ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані та не може самостійно подбати про себе, хоча така допомога могла бути надана. Ключова різниця в тому, що при вбивстві є умисел на позбавлення життя, а при залишенні в небезпеці - умисел на ненадання допомоги.
Під час оцінки вчиненого умисного вбивства необхідно враховувати всі ознаки об`єктивної сторони, зокрема час, місце, обстановку та спосіб, задля відмежування складів кримінальних правопорушень, передбачених ст. 115 та ч. 3 ст. 135 КК через їх схожість за ознаками складу. Ці конкретні обставини можуть вплинути на встановлення того факту, що винна особа бажала або свідомо допускала настання смерті іншої особи.
Мотиви вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 135 КК можуть бути різними, проте у цьому конкретному випадку первинним об`єктом злочинного посягання є майно потерпілого (транспортний засіб), водночас присутність потерпілого в автомобілі стало перешкодою для обвинуваченого заволодіти транспортним засобом, та як наслідок діючи умисно, наніс декілька ударів потерпілому та зіштовхнув ОСОБА_8 зі схилу кар`єра, після чого заволодів транспортним засобом потерпілого, та розпорядився ним на власний розсуд. Тобто, обвинувачений діяв з корисливим мотивом.
З урахуванням характеру та об`єктивно-предметних умов, вчинення ОСОБА_7 протиправного діяння, не тільки містило реальну загрозу заподіяння смерті, а і умови створені обвинуваченим (пізній час доби, зимовий період, безлюдне місце, кар`єр з крутими та глибокими схилами, перебування потерпілого у стані алкогольного сп`яніння в наслідок якого не міг чинити опір нападнику, скидання потерпілого з висоти), на думку суду апеляційної інстанції, обґрунтовано свідчать про те, що ОСОБА_7 мав умисел на вбивство ОСОБА_8 .
Колегія суддів погоджується із зазначеними мотивами апеляційного суду, адже цей суд всебічно проаналізував обставини вчинення кримінального правопорушення, врахував спосіб його вчинення і наслідки, що настали.
Беручи до уваги встановлені судом апеляційної інстанції фактичні обставини, ОСОБА_7 мав умисел на вбивство ОСОБА_8 з метою заволодіння транспортним засобом, що належав останньому.
Більше того, після вчинення всіх дій, які мали наслідком смерть потерпілого, засуджений розпорядився транспортним засобом на власний розсуд, що недвозначно вказує на мету позбавлення життя потерпілого саме з корисливих мотивів, зокрема з метою заволодіння транспортного засобу. 
Колегія суддів бере до уваги, що умисне вбивство з корисливих мотивів кваліфікується за умови, що засуджений позбавляючи життя потерпілого, бажав отримати у зв`язку із цим матеріальні блага або досягти іншої матеріальної вигоди. При цьому не має значення, чи одержав винний ту вигоду, яку бажав одержати внаслідок убивства, а також коли виник корисливий мотив - до початку чи під час вчинення цього злочину.
У разі вчинення умисного вбивства під час незаконного заволодіння транспортним засобом дії винного кваліфікуються за п. 6 ч. 2 ст. 115, ч. 3 ст. 289 КК.
Враховуючи, що апеляційним судом під час судового розгляду установлено, що ОСОБА_7 мав на меті заволодіння транспортним засобом потерпілого, зокрема вирішив під надуманим приводом здійснити поїздку між населеними пунктами без конкретної цілі та мети, знайшов привід сісти за кермо потерпілого, підшукав безлюдне місце де позбавив його життя, кваліфікація дій засудженого за п. 6 ч. 2 ст. 115, ч. 3 ст. 289 КК правильна.
Доводи захисника про недопустимість даних протоколу слідчого експерименту від 20 лютого 2021 року з додатками, через те, що учасникам слідчої дії не у повному обсязі були роз`яснені їх права, а також був присутній судово-медичний експерт який проводив судово-медичну експертизу тілесних ушкоджень, заподіяних потерпілому були відхилені апеляційним судом.
Так, на думку цього суду стороною захисту небезпідставно вказано, що під час проведення слідчого експерименту учасникам не було повністю роз`яснено права, та експерт у даному кримінальному провадженні вже проводив в той час експертизу. Водночас з урахуванням того, що сторона захисту не оспорює достовірності відомостей, зафіксованих у протоколі і додатку до нього, а також не наводить жодних аргументів про те, як саме це позначилося на правильності змісту протоколу, апеляційний суд дійшов переконання про відсутність підстав уважати ці порушення істотними, що тягнуть за собою безумовне визнання цього доказу недопустимим.
Крім цього, колегія суддів апеляційного суду зважила на правовий висновок викладений у постанові Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 15 червня 2021 року у справі № 204/6541/16-к згідно з яким, сторона, яка стверджує про процесуальні порушення, має не лише довести наявність таких порушень, а й обґрунтувати, що ці порушення позначилися або могли позначитися на результаті судового розгляду, у тому числі на допустимості доказів, використаних у судовому розгляді. Не у всіх випадках порушення навіть фундаментальних прав і свобод особи під час кримінального провадження має прямий вплив на дотримання гарантій справедливого судового розгляду, зокрема й на допустимість доказів. Для вирішення питання, чи може порушення певних основоположних прав і свобод особи стати підставою для визнання доказів недопустимими, необхідно взяти до уваги не лише сам факт такого порушення, але й встановити його вплив на процес і характер отримання доказів. 
Покликання захисника на недопустимість як доказу відеозапису до протоколу слідчого експерименту у зв`язку з тим, що він є копією, зробленою невідомо за яких обставин, апеляційний суд визнав надуманими з огляду на таке.
У частині 3 ст. 99 КПК законодавець визначив, що оригіналом документа є сам документ, а оригіналом електронного документа - ще і його відображення, якому надається таке ж значення як документу. При цьому відповідно до ч. 1 ст. 99 КПК України документом є спеціально створений з метою збереження інформації матеріальний об`єкт, який містить зафіксовані за допомогою письмових знаків, звуку, зображення тощо відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, у тому числі матеріали звукозапису та електронні носії інформації.
Згідно з висновком об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 29 березня 2021 року у справі № 554/5090/16-к (провадження № 51-1878км20), ототожнення електронного доказу як засобу доказування та матеріального носія такого документа є безпідставним, оскільки характерною рисою електронного документа є відсутність жорсткої прив`язки до конкретного матеріального носія. У випадку зберігання електронного документа на кількох електронних носіях інформації кожний з електронних примірників вважається оригіналом електронного документа.
Отже, колегія суддів апеляційного суду критично поставилася до заяви сторони захисту про недопустимість цього доказу із-за копії, а не оригіналу доданого до нього відеозапису, бо даних про його відеомонтаж чи неправильність відображення слідчої дії не надано.
Водночас, апеляційний суд звернув увагу, що у протоколі слідчого експерименту від 20 лютого 2021 року викладено зміст цієї слідчої дії із відображенням дій ОСОБА_7 , до цього протоколу долучена - флеш карта з відеозаписом. Указана слідча дія проведена з дотриманням всіх процесуальних вимог із залученням понятих, відповідних спеціалістів, а також захисника обвинуваченого, від яких жодних зауважень до слідчої дії не висловлено, що в свою чергу спростовує висновки місцевого суду про визнання вказаного доказу недопустимим.
Колегія суддів Верховного Суду уважає зазначені мотиви апеляційного суду ґрунтовними й такими, що узгоджуються з вимогами кримінального процесуального закону та практикою Верховного Суду.
Відповідно до ч. 1 ст. 240 КПК з метою перевірки і уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, слідчий, прокурор має право провести слідчий експеримент шляхом відтворення дій, обстановки, обставин певної події, проведення необхідних дослідів чи випробувань.
Зі змісту протоколу видно, що з метою уточнення показань ОСОБА_7 з ним був проведений слідчий експеримент з відтворенням його дій на місці події, що не суперечить меті слідчої дії.
Під час слідчого експерименту здійснювався відеозапис, проте ані з нього, ані з протоколу слідчого експерименту не убачається висловлення учасниками слідчої дії будь-яких зауважень або заперечень, а отже, відсутні підстави уважати, що слідча дія проводилась з порушенням фундаментальних прав та свобод людини.
Питання про недопустимість інших доказів, захисник у касаційній скарзі не порушує.
Що стосується тверджень про неналежну перевірку інформації про незаконні дії працівників правоохоронних органів під час затримання засудженого, колегія суддів бере до уваги таке.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження 19 лютого 2021 року під час розгляду клопотання про застосування до підозрюваного ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, останній заявив про застосування до нього катування та нанесення ударів по голові і обличчю з метою примушення його до визнання вини у вчиненні злочину, проте зазначив, що тілесних ушкоджень йому завдано не було.
За указаним фактом було внесено відомості до ЄРДР за № 62021150030000030 і розпочато кримінальне провадження, яке постановою слідчого ДБР від 27 лютого 2022 року було закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК.
Європейський суд з прав людини у справі «Кобець проти України» нагадав, що в тих справах, коли особа висуває небезпідставну скаргу про те, що вона була піддана неналежному поводженню зі сторони суб`єктів владних повноважень в порушення статті 3, це положення, якщо його тлумачити в світлі загального обов`язку держави відповідно до статті 1 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, вимагає за своїм змістом, щоб було проведено ефективне офіційне розслідування.
За послідовною практикою Верховного Суду (див., наприклад, постанови від 02 березня 2021 року справа № 737/641/17 провадження № 51-6562км18; від 27 травня 2020 року у справі № 317/2389/17 провадження № 51-4935км19; від 26 травня 2020 року у справі № 234/9575/19 провадження № 51?5690км19; від 19 листопада 2020 року у справі № 640/9837/18 провадження № 51-1539км20; від 29 жовтня 2019 року у справі № 515/2020/16-к провадження № 51-2904км18), для того, щоб у компетентних органів виник обов`язок провести розслідування за заявою про застосування методів, які порушують статтю 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, така заява має бути «небезпідставною». Тобто особа, яка заявляє про погане поводження з нею, має навести конкретні обставини такого поводження і надати певне підтвердження цим обставинам або, якщо це неможливо з об`єктивних причин, повідомити інформацію, яка дає можливість перевірити, чи має заява певні підстави. Хоча доведення обґрунтованості заяви про погане поводження не може покладати на заявника настільки надмірний тягар доведення, однак за відсутності інформації, яка дає можливість її перевірити, заява про погане поводження не може бути визнана «небезпідставною» і не створює обов`язку проведення розслідування такої заяви.
Беручи до уваги, що постанова про закриття кримінального провадження винесена у 2022 році, будь яких переконливих аргументів, які б підтверджували факти неправомірних дій працівників правоохоронних органів, які б ставили під сумнів законність згаданої постанови сторона захисту не надала, а тому, на переконання колегії суддів, відсутні підстави для скасування судових рішень у зв`язку неналежною перевіркою інформації про незаконні дії працівників правоохоронних органів.
До того ж колегія суддів звертає увагу на те, що ОСОБА_7 не давав жодних визнавальних показань та не повідомляв даних, якими б обмовив себе, а під час досудового розслідування і судового розгляду був забезпечений захисником, у ході судового розгляду мав можливість самостійно обирати стратегію захисту, брати участь у допиті свідків, заявляти клопотання, чим скористався у повній мірі.
Понад те, під час апеляційного розгляду ОСОБА_7 не був обмежений у доведеності своєї правової позиці, погоджувався із думкою захисника щодо заявлених клопотань, доповнень та зауважень не мав, що підтверджується журналами і аудіозаписами судових засідань.
На думку колегії суддів, аргументи сторони захисту про відсутність достатніх підстав уважати, що ОСОБА_7 скоїв інкриміновані йому кримінальні правопорушення зводяться до незгоди з судовими рішеннями та наданню власної оцінки доказам та обставинам справи.
У ході перевірки доводів, викладених у касаційній скарзі прокурора щодо незгоди з призначеним покаранням, колегія суддів бере до уваги таке.
Як передбачено вимогами статей 50, 65 КК, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а при його призначенні суд повинен ураховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Відповідно до принципів співмірності та індивідуалізації покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій.
Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 цього Кодексу.
Згідно зі ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання й тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги під час призначення покарання.
Загальні засади призначення покарання, визначені у ст. 65 КК, наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст. 75 КК, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо призначено покарання певного виду і розміру, враховано тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, і всі ці дані в сукупності спонукають до висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.
Процес призначення покарання, а саме врахування всіх факторів, які мають бути взяті до уваги для обрання виду та розміру покарання, слід розцінювати як сукупність етапів, послідовність яких повинен значення для прийняття обґрунтованого судового рішення в цій частині. При цьому первинним етапом має бути оцінка ступеня тяжкості злочину, який має значною мірою звузити межі для прийняття конкретного рішення щодо виду та розміру покарання. Своєю чергою, наступним етапом вже є врахування обставин, які позитивно або негативно характеризують особу винного, та обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання.
Цих вимог апеляційний суд дотримався.
Під час призначення покарання суд апеляційної інстанції врахував, що кримінальні правопорушення, які вчинив ОСОБА_7 відповідно до ст. 12 КК є особливо тяжкими, умисними, один з яких направлений проти життя особи, наслідком якого стали невідворотні наслідки - смерть людини, особу засудженого, який за місцем проживання характеризується посередньо, є особою молодого віку, проте до затримання не працював, на утриманні дітей не має, суспільно корисною працею не займається, утриманців не має, є осудним.
Щодо виду і розміру покарання апеляційний суд взяв до уваги те, що ОСОБА_7 вперше притягується до кримінальної відповідності і є особою молодого віку.
Враховуючи викладене вище, Суд уважає, що покарання, призначене ОСОБА_7 в межах санкції п. 6 ч. 2 ст. 115, ч. 3 ст. 289 КК та остаточне на підставі ст. 70 КК, є справедливим, необхідним та достатнім для виправлення засудженого, попередження вчинення ним нових злочинів. Підстав сприймати таке покарання явно несправедливим через м`якість за доводами, викладеними в касаційній скарзі прокурора, Суд не вбачає.
Під час перевірки матеріалів кримінального провадження встановлено, що апеляційний суд, керуючись статтями 404, 405, 407, 412-414, 420 КПК, переглянув вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_7 за скаргами захисника і прокурора, ретельно перевірив зазначені в них доводи, проаналізував їх та дав на них переконливі відповіді.
Суд вважає, що перегляд кримінального провадження в апеляційному порядку здійснювався відповідно до правил кримінального процесуального закону, ухвалений вирок не суперечить приписам статей 370, 419, 420 КПК, а тому твердження касаторів про істотне порушення судом апеляційної інстанції вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого є безпідставними.
Беручи до уваги викладене вище, Верховний Суд уважає, що касаційні скарги захисника і прокурора не підлягають задоволенню.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд
ухвалив:
Вирок Кропивницького апеляційного суду від 22 жовтня 2025 року щодо ОСОБА_7 залишити без змін, а касаційні скарги захисника та прокурора - без задоволення. 
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3