ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
26 лютого 2026 року 
м. Харків
справа № 638/22562/25
провадження № 22-ц/818/1670/26 
Харківській апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді – Тичкової О.Ю.,
суддів – Маміної О.В., Пилипчук Н.П.,
за участю секретаря судового засідання Волобуєва О.О.
сторони справи:
заявник – ОСОБА_1 , 
заінтересована особа: Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харків апеляційну скаргу ОСОБА_2 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Харкова від 14 листопада 2025 року у складі судді Невеніцина Є.В., -
ВСТАНОВИВ:
У листопаді 2205 року ОСОБА_2 звернулася в інтересах ОСОБА_1 до суду із заявою про встановлення юридичного факту, в якій просила встановити, що фізична особа ОСОБА_1 в документах з транслітерацією ANANEVA SVETLANA та ОСОБА_1 в документах з транслітерацією ANANIVA SVETLANA, є однією особою. 
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Харкова від 14 листопада 2025 року відмовлено у відкритті провадження.
Ухвала мотивована неможливістю розгляду даної заяви в окремому провадженні, оскільки зміст заяви свідчить про те, що заявниця просить встановити факт тотожності особи, що суперечить вимогам статті 315 ЦПК України, а отже, не підлягає судовому розгляду в окремому провадженні та виключає можливість розгляду заяви про встановлення факту тотожності осіб в порядку цивільного судочинства, що є підставою для відмови у відкритті провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 186 ЦПК України.
Не погодившись з ухвалою суду ОСОБА_2 звернулася в інтересах ОСОБА_1 з апеляційною скаргою, в якій просить ухвалу скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що фактично, за наявних обставин, ОСОБА_1 не просить встановити юридичний факт тотожності особи, а просить встановити юридичний факт того, що документ, що підтверджує законні підстави для постійного проживання в Україні – а саме: Посвідку на постійне проживання № НОМЕР_1 від 11.08.2025 року, в якій зазначено транслітерацію «ANANIEVA» було видано ОСОБА_1 , яка на сьогодняшній день має Паспорт № НОМЕР_2 від 22.11.2019 року, виданий органом №38005, в якому зазначено транслітерацію « ОСОБА_3 ». А відтак, юридичний факт тотожності особи або юридичний факт належності паспорту особі, в поданій заяві заявником не встановлюється.
Від Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області, надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому представник просить залишити без задоволення апеляційну скаргу, а ухвалу залишити без змін. 
В обґрунтування зазначає, що фактично заявниця просить встановити саме тотожність особи, неоднаково названої в різних документах – посвідці на проживання в Україні та в паспорті громадянина рф. На момент оформлення дозволу на імміграцію в Україні та посвідки на постійне проживання в Україні, написання прізвища заявниці зазначено однаково та відповідає всім поданим позивачкою документами та перекладу документів, а саме: « ОСОБА_4 », що підтверджується поданими самою ж ОСОБА_1 документами: паспортним документом № НОМЕР_3 та перекладом даного паспорта на англійську мову, де у графі «LAST NAME» зазначено, що її прізвище перекладено як « ОСОБА_4 » та копією закордонного паспорту ОСОБА_1 № НОМЕР_4 , де у графі «Прізвище/ ОСОБА_5 » зазначено інформацію « ОСОБА_4 » (строк дії паспорта 12.07.2013 – 12.07.2023). Посвідка на постійне проживання в Україні містить такі ж відомості щодо транслітерації прізвища латиницею та вказано як « ОСОБА_4 ». При цьому, при звернення за обміном посвідки у серпні 2025 року, заявниця подає паспорт № НОМЕР_2 від 22.11.2019 року, де транслітерацію прізвища латиницею вказано як « ОСОБА_3 ». 
На переконання представника заінтересованої особи, питання зміни транслітерації в законодавстві країни-агресора чи можливе допущення помилкового написання прізвища ОСОБА_1 латиницею в паспортному документі, не може розглядатись в ракурсі проблеми органу міграційної служби. Належність одній і тій же особі паспортів, виданих іноземною державою, має доказуватись самою заявницею, а не перекладатись на судовий орган України. При цьому, даних про те, що ОСОБА_1 зверталась до Міністерства закордонних справ рф як до органу, що видав їй паспорт, з заявою з приводу різної транслітерації, та підтвердження, що документи належать одній і тій самій особі, заявницею не надано. Разом з тим, звертає увагу, що в провадженні Харківського окружного адміністративного суду перебуває справа 520/32179/25 за позовом ОСОБА_1 до ГУДМС у Харківській області щодо оскарження рішення органу міграційної служби від 21.08.2025 про відмову ОСОБА_1 в обміні посвідки.
Таким чином, на думку представника заінтересованої особи, питання щодо наявності розбіжностей в персональних даний заявниці, свідчить про наявність спору про право. А тому вважає, що судом законно і обґрунтовано відмовлено у відкритті провадження.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника заявника та представника зацікавленої особи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.
Відповідно до частини першої статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Правила визначення компетенції судів щодо розгляду цивільних справ передбачені в частині першій статті 19 ЦПК України: суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.
Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження – це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Згідно з частинами першою, другою статті 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.
У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Отже, в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; встановлення факту не пов`язується із наступним вирішенням спору про право.
Юридичні факти можуть бути встановлені для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника, за умови, що вони не стосуються прав чи законних інтереси інших осіб. У випадку останнього між цими особами виникає спір про право.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18 (провадження № 14-567цс18) зроблено висновок, що у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов. А саме, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян.
Таким чином, справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов: факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення; встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах; заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо); чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.
Подібні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 752/20365/16-ц, від 05 грудня 2019 року у справі № 750/9847/18, від 03 лютого 2021 року у справі № 644/9753/19, від 16 червня 2021 року у справі № 643/6447/19/19, від 08 вересня 2021 року у справі № 641/5187/20.
Визначальною обставиною під час розгляду заяви про встановлення певних фактів у порядку окремого провадження є те, що встановлення такого факту не пов`язане з наступним вирішенням будь-якого спору про право.
У порядку окремого провадження розглядаються, зокрема, справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян, але тільки якщо вони не пов`язані з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право і якщо заявник не має іншої можливості одержати або відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення.
Згідно з п.6 ч.1 ст.315 ЦПК суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті.
Наведене свідчить про те, що у разі коли установи, які видали правовстановлюючі документи, не можуть виправити допущені в них помилки, особи мають право звернутись до суду із заявою про встановлення факту належності правовстановлюючого документа відповідно положень зазначеної норми. При розгляді цих справ суд установлює саме належність особі документа, а не тотожність осіб, які неоднаково названі у різних документах.
При вирішенні питання про прийняття заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, суддя, окрім перевірки відповідності поданої заяви вимогам закону щодо форми та змісту, зобов`язаний з`ясувати питання про підсудність та юрисдикційність. Оскільки чинним законодавством передбачено позасудове встановлення певних фактів, що мають юридичне значення, то суддя, приймаючи заяву, повинен перевірити, чи може взагалі ця заява розглядатися в судовому порядку і чи не віднесено її розгляд до повноважень іншого органу.
Якщо за законом заява не підлягає судовому розгляду, суддя мотивованою ухвалою відмовляє у відкритті провадження, а коли справу вже відкрито — закриває провадження у ній.
З поданої ОСОБА_1 до суду першої інстанції заяви вбачається, що ОСОБА_1 просила суд встановити юридичний факт, що фізична особа ОСОБА_1 в документах з транслітерацією ANANEVA SVETLANA та ОСОБА_1 в документах з транслітерацією ANANIVA SVETLANA, є однією особою.
Вказані вимоги фактично є вимогою про встановлення факту саме тотожності особи, прізвище якої неоднаково названо в різних документах, а саме, що ANANEVA SVETLANA та ОСОБА_6 , є однією особою, що суперечить вимогам ст.315 ЦПК України.
При цьому слід врахувати, що різниця в написанні прізвища ОСОБА_1 в перекладі на англійську мову в документах, які видані іноземною державою, не може бути встановлено в порядку окремого провадження.
А отже, суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку, з яким погоджується і колегія суддів, що юридичний факт про встановлення тотожності особи, за законом, не підлягає судовому розгляду в окремому провадженні, у зв`язку з чим, слід відмовити у відкритті провадження.
Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 367-369, 371, 374, 379, 381, 382, 384 ЦПК України, суд 
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 , – залишити без задоволення.
Ухвалу Шевченківського районного суду м. Харкова від 14 листопада 2025 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку тільки в випадках передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий        О. Ю. Тичкова

Судді         О.В. Маміна

Н.П. Пилипчук