Номер провадження: 22-ц/813/725/26 
Справа № 947/29870/24
Головуючий у першій інстанції Абухін Р. Д.
Доповідач Коновалова В. А.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
Іменем України
29.01.2026 року м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Коновалової В.А.,
суддів: Карташова О.Ю., Назарової М.В.,
за участю секретаря судового засідання Нечитайло А.Ю.,
учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач – ОСОБА_2 ,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - служба у справах дітей Усатівської сільської ради, ІНФОРМАЦІЯ_1 .
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Грицюк Тетяна Вікторівна,
на заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 04 серпня 2025 року,
у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту самостійного виховання дитини, третя особа – служба у справах дітей Усатівської сільської ради, ІНФОРМАЦІЯ_1 , 
в с т а н о в и в:
Короткий зміст позовних вимог
У вересні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа – служба у справах дітей Усатівської сільської ради, ІНФОРМАЦІЯ_1 про встановлення факту самостійного виховання дитини, в обґрунтування якої зазначив, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в шлюбі, який розірвано 09.06.2020 року рішенням Київського районного суду м. Одеси по справі № 947/10727/20, та мають сина – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
Позивач посилається, що після розірвання шлюбу дитина проживає разом з батьком, відповідач мешкає за межами України. Згідно з відповіді на адвокатський запит, державна Прикордонна служба України не надала інформацію щодо перетину кордону ОСОБА_2 з огляду на її конфіденційність. Разом з тим, мати – ОСОБА_2 , надала до служби у справах дітей Усатівської сільської ради відповідь про те, що вона наразі тривалий час знаходиться за кордоном та не заперечує проти визначення місця проживання сина – ОСОБА_3 з батьком ОСОБА_1 , констатують, що зазначені обставини підтверджують те, що малолітній ОСОБА_3 знаходиться на самостійному утримані батька – ОСОБА_1 . Тобто на теперішній час факт самостійного виховання та утримання ОСОБА_1 свого малолітнього сина ОСОБА_3 підтверджується висновком Служби у справах дітей Усатівської сільської ради від 23.07.2024 року про визначення місця проживання дитини за місцем реєстрації батька та доцільність залишення дитини на самостійному виховані батька. Вказаний висновок був затверджений рішенням Виконавчого комітету Усатівської сільської ради № 311 від 31.07.2024 року. 
Зазначає, що метою встановлення юридичного факту самостійного виховання та утримання дитини є повна реалізація прав, як батька дитини, а також оформлення документів, необхідних для отримання ним відстрочки від призиву на військову службу під час мобілізації.
Позивач просить суд встановити факт самостійного виховання та утримання батьком ОСОБА_1 його малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Приморський районний суд м. Одеси заочним рішенням від 04 серпня 2025 року у задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа – служба у справах дітей Усатівської сільської ради, ІНФОРМАЦІЯ_1 про встановлення факту самостійного виховання дитини відмовив.
Ухвалюючи оскаржуване судове рішення, суд першої інстанції виходив з того, що встановлення заявленого представником юридичного факту про самостійне виховання та утримання позивачем дитини має відбуватись в ході розгляду сімейного спору сторін з приводу виконання ними обов`язків з виховання дитини та утримання дитини і шляхом зазначення про доведеність чи ні означеного факту, як обґрунтування позову, у мотивувальній частині відповідного судового рішення. Окрім того, суд посилався, що відповідно до положень ст. 160 СК України місце проживання неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який досяг чотирнадцяти років, визначається ним самим. За таких обставинах, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовної вимоги про встановлення факту самостійного виховання та утримання сина.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Грицюк Т.В., просить скасувати заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 04 серпня 2025 року по справі № 947/29870/24 та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи, порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
(1) Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції помилково вважав, що факт, який просить встановити позивач, не породжує для нього юридичних наслідків, оскільки в даному випадку, метою встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини є повна реалізація прав, як батька дитини, а також оформлення документів, необхідних для отримання ним відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації.
Скаржник вважає, що наданими до суду доказами підтверджено, що відповідач не бере участі у житті та вихованні сина, а саме відповіддю надісланою ОСОБА_2 до служби у справах дітей Усатівської сільської ради про те, що вона тривалий час знаходиться за кордоном та не заперечує проти визначення місця проживання сина - ОСОБА_3 з батьком ОСОБА_1 ; 
Факт самостійного виховання та утримання ОСОБА_1 свого малолітнього сина ОСОБА_4 підтверджується висновком Служби у справах дітей Усатівської сільської ради від 23.07.2024 року, затвердженим рішення Виконавчого комітету Усатівської сільської ради № 311 від 31.07.2024 року, про визначення місця проживання дитини за місцем реєстрації батька та доцільність залишення дитини на самостійному вихованні батька.
Зазначає, що висновок суду першої інстанції про те, що на момент винесення судового рішення неповнолітній ОСОБА_3 досяг віку 14 років, жодним чином не нівелює того факту, що він продовжує залишатися на самостійному утриманні батька.

(2) Позиція інших учасників справи
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 16.09.2025 року відкрито провадження у справі ОСОБА_2 роз`яснювалось право подання до апеляційного суду відзиву на апеляційну скаргу, службі у справах дітей Усатівської сільської ради та ІНФОРМАЦІЯ_3 роз`яснювалось право подання до апеляційного суду пояснень у письмовій формі.
Копію ухвали про відкриття провадження представник ОСОБА_1 – адвокат Грицюк Т.В. отримала 08.10.2025 року в особистому кабінеті Електронного суду, що підтверджується довідкою.
Копію ухвали про відкриття провадження та копію апеляційної скарги служба у справах дітей Усатівської сільської ради отримала 08.10.2025 року в особистому кабінеті Електронного суду, що підтверджується довідками.
ІНФОРМАЦІЯ_1 копію ухвали про відкриття провадження та копію апеляційної скарги отримав 13.10.2025 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.
ОСОБА_2 копія ухвали про відкриття провадження та копія апеляційної скарги надсилались засобами поштового зв`язку.
Учасники процесу про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.
Представник ОСОБА_1 – адвокат Грицюк Т.В., служба у справах дітей Усатівської сільської ради судові повістки-повідомлення отримали 19.11.2025 року в особистих кабінетах Електронного суду, що підтверджується довідками.
ОСОБА_1 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином у відповідності до п. 1 ч. 8 ст. 128 ЦПК України.
ОСОБА_2 про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, у відповідності до п. 3 ч. 8 ст. 128 ЦПК України.
Крім того, повідомлення про виклик до суду ОСОБА_2 у судове засідання на 29.01.2026 на 15:40 год. як відповідача у справі, завчасно розміщено на офіційному веб-порталі судової влади України.
З огляду на положення частини другої статті 372 ЦПК України, згідно з якою неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, та зважаючи на межі розгляду справи в суді апеляційної інстанції, колегія суддів вважає можливим розгляд справи проводити за відсутності учасників процесу. 

ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ
Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Ухвалюючи рішення суд першої інстанції виходив з того, що посилання позивача в позовній заяві на те, що відповідач не бере участі у житті і вихованні сина, не підтверджені ніякими доказами, з позовом про стягнення аліментів на утримання сина позивач не звертався.
Суд зазначив, що договір між сторонами по справі про визначення місця проживання дитини та участь батьків у її вихованні та утриманні від 04.05.2020 року суду не наданий. Факт наявності зазначеного договору свідчить про те, що батьки, уклавши договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків, узгодили порядок участі кожного із них у вихованні їхнього спільного сина. Однак позивач і його представник, відповідач не надали суду докази того, який конкретно спір щодо виховання та утримання дитини виник між сторонами з приводу вказаного договору. 
Окреме проживання батьків та встановлення місця проживання дитини із заявником, що включає в себе обов`язок батька щодо утримання та виховання дитини, не доводять факт відсутності участі матері у вихованні дитини.
Проаналізувавши встановлені судом першої інстанції обставини у справі апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.
Судом першої інстанції встановлено, що 03 жовтня 2009 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції зареєстровано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , про що складно актовий запис № 1327.
У сторін народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується копією свідоцтва про народження Серії НОМЕР_1 .
Рішенням Приморського районного суду міста Одеси від 09.06.2020 року у цивільній справі № 947/10727/20 розірвано шлюб, укладений між ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції, про що в книзі реєстрації шлюбів 03 жовтня 2009 року зроблено відповідний актовий запис за № 1327. Залишено ОСОБА_6 прізвище ОСОБА_7 . Рішення набрало законної сили. 
Під час розгляду справи № 947/10727/20 судом встановлено, що 04 травня 2020 року подружжям було укладено договір щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дитини. 
Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (стаття 51 Конституції України).
Регулювання сімейних відносин здійснюється СК з метою: зміцнення сім`ї як соціального інституту і як союзу конкретних осіб; утвердження почуття обов`язку перед батьками, дітьми та іншими членами сім`ї; побудови сімейних відносин на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги і підтримки; забезпечення кожної дитини сімейним вихованням, можливістю духовного та фізичного розвитку (частина друга статі 2 СК).
Статтею 141 СК України встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.
Права та обов`язки батьків щодо виховання дитини передбачені у статтях 150, 151 СК України.
За приписами частини другої статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.
Відповідно до частин першої - четвертої статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.
Зазначена норма свідчить про те, що предметом договору є порядок здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Отже, навіть якщо один із батьків проживає окремо від дитини, на підставі цього договору він має здійснювати батьківські права та виконувати обов`язки, що очевидно полягає у вчиненні визначених договором певних дій, необхідних для виховання дитини, а не у повній відмові від них.
Звертаючись до суду із позовом позивач просив встановити факт самостійного виховання та утримання батьком ОСОБА_1 його малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в обґрунтування зазначивши, що даний факт для позивача має юридичне значення та дозволить йому отримати відстрочку від призиву на військову службу під час мобілізації.
Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками сімейних відносин для уникнення виконання встановлених законом обов`язків (див. постанову Верховного Суду від 22 січня 2025 року у справі № 495/432/23).
Сам факт проживання дитини з батьком не підтверджує факту самостійного виховання ним дитини, на що звертає увагу в своїй практиці Верховний Суд (див. пункт 58 постанови Верховного Суду від 13 листопада 2025 року у справі № 592/20023/23).
Спір щодо участі у вихованні дитини тим з батьків, який проживає окремо від неї, відповідно до ст. 158 СК України вирішується органом опіки та піклування за заявою матері, батька дитини. Тоді орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. Це рішення органу опіки та піклування є обов`язковим до виконання.
І лише у тому випадку, коли той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Тоді суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування, що встановлено у ст. 159 СК України.
Відповідно до статті 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу.
У частині четвертій статті 15 СК України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін.
Так, ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (стаття 164 СК України).
Таким чином, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися.
Отже, для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється.
Оскільки в СК чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх.
СК не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Так само як визначена частиною першою статті 15 СК «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання дитини.
Частиною першою статті 152 СК встановлено, що право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом.
Відповідно до частин третьої, четвертої статті 155 СК відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.
Доведення факту одноосібного виховання дитини батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом.
Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини.
Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 11 вересня 2024 року у справі № 201/5972/22.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).
Статтею 19 СК України передбачено, що при розгляді судом спорів орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. 
Відповідно до висновку Служби у справах дітей Усатівської сільської ради від 23.07.2024 року, доцільним є визначення місця проживання дитини – малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 за адресою реєстрації батька, та доцільним є залишення малолітньої дитини – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на самостійному виховані батька ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 .
У вказаному висновку Служби у справах дітей Усатівської сільської ради зазначено, що на письмовий лист ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , яка наразі знаходилась за кордоном, щодо думки матері щодо визначення місця проживання ії сина з батьком дитини та доцільність залишення малолітнього сина на самостійному вихованні батька, повідомила, що погоджується визначити місце проживання свого малолітнього сина ОСОБА_3 з батьком ОСОБА_1 , проте проти залишення малолітнього сина на самостійному вихованні батька, тому, що теж приймає участь у вихованні та розвитку хлопчика (на даний момент це періодичні телефоні дзвінки з сином), але не має жодних претензій до батька дитини, щодо опіки, виховання та забезпечення усіх необхідних умов для життя дитини. 
Позивачем як під час розгляду справи в суді першої інстанції, так і в апеляційній інстанції не надано суду належних та достатніх доказів, що відповідач не бере участі у житті і вихованні сина. Позивачем не спростовані пояснення ОСОБА_6 надані Службі у справах дітей Усатівської сільської ради щодо її участі у вихованні та розвитку малолітнього сина ОСОБА_3 . Також позивач не надав належних та допустимих доказів винної поведінки та ухилення відповідачки від виконання своїх батьківських обов`язків і судом не встановлено обставин, які б свідчили про те, що відповідачка не бажає спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, остаточно і свідомо самоусунулася від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини.
Згідно ч. 6 ст. 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.
Висновок Служби у справах дітей Усатівської сільської ради від 23.07.2024 року не містить відомостей щодо винної поведінки та ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків щодо виховання сина, чи самоусунулась відповідачка від виконання своїх обов`язків з виховання дитини.
У висновку зазначено про доцільність залишити малолітню дитину ОСОБА_3 на самостійному вихованні батька ОСОБА_1 , однак відсутні обґрунтування.
Колегія судді вважає висновок Служби у справах дітей Усатівської сільської ради від 23.07.2024 року в частині доцільності залишення малолітнього сина на самостійному вихованні батька ОСОБА_1 необґрунтованим та непереконливим.
Слід зауважити, що встановлення факту перебування неповнолітнього сина на утриманні позивача впливатиме на права та законні інтереси відповідачки, як матері дитини, оскільки у такий спосіб буде засвідчено невиконання чи неналежне виконання нею своїх обов`язків, що є підставою для негативних наслідків, таких як позбавлення батьківських прав та інше.
Під час розгляду справи № 947/10727/20 судом встановлено, що 04 травня 2020 року подружжям було укладено договір щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дитини. 
Суд першої інстанції зазначив, що договір про визначення місця проживання дитини та участь батьків у її вихованні та утриманні від 04.05.2020 року суду не надано. Звертаючись до суду із апеляційною скаргою ОСОБА_1 також не долучено вказаний договір до апеляційної скарги.
В матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили про конкретні порушення відповідачем умов договору щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дитини від 04 травня 2020 року. Також не зазначено про будь-які інші обставини, не пов`язані з договором про визначення місця проживання дитини та участь батьків у її вихованні та утриманні від 04 травня 2020 року, які б характеризували спір між сторонами з приводу вихованням і утриманням сина.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що факт наявності договору щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дитини від 04 травня 2020 року свідчить про те, що батьки, уклавши договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків, узгодили порядок участі кожного із них у вихованні їхнього спільного сина. Однак, позивач і його представник не надали суду докази того, який конкретно спір щодо виховання та утримання дитини виник між сторонами з приводу вказаного договору. 
Окреме проживання батьків та встановлення місця проживання дитини із позивачем, що включає в себе обов`язок батька щодо утримання та виховання дитини, не доводять факт відсутності участі матері у вихованні дитини.
Належних та допустимих доказів винної поведінки та ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків судом не встановлено і позивачем не доведено.
Судом першої інстанції не встановлено обставин, які б свідчили про те, що ОСОБА_2 не бажає спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, остаточно і свідомо самоусунулася від виконання своїх обов`язків з виховання дитини. 
Навпаки, як зазначалося вище, у письмових поясненнях наданих ОСОБА_6 . Службі у справах дітей Усатівської сільської ради зазначалося про її участь у вихованні та розвитку неповнолітнього сина ОСОБА_3 
Встановлення факту перебування на утриманні позивача неповнолітнього сина впливає на права та законні інтереси відповідачки як матері дитини, оскільки у такий спосіб буде засвідчено невиконання чи неналежне виконання нею своїх обов`язків, що є підставою для негативних наслідків, таких як стягнення аліментів, позбавлення батьківських прав та інше.
З позовом про позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , у зв`язку з ухиленням від виконання нею обов`язків щодо виховання дитини, ОСОБА_1 не звертався.
З урахуванням зазначеного, правильним є висновок суду першої інстанції, що сам факт проживання дитини з батьком не підтверджує факту самостійного виховання ним дитини.
Наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства.
Констатація судом першої інстанції обставин досягнення немонолітнім ОСОБА_3 чотирнадцяти років та можливість визначення дитиною місця проживання не призвела до неправильного вирішення справи.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
В апеляційній скарзі не наведено ніяких нових обставин та не надано нових доказів, що давали б апеляційному суду підстави для проведення переоцінки обставин та доказів, зроблених судом першої інстанції у своєму рішенні.

Щодо суті апеляційної скарги
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального та процесуального права.
З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду в оскаржуваній частині ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, 375, ст. 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів,
у х в а л и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Грицюк Тетяна Вікторівна, залишити без задоволення.
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 04 серпня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Головуючий        В.А. Коновалова

Судді         О.Ю. Карташов 

М.В. Назарова