Дата документу 17.03.2026 Справа № 333/1659/25

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 
Єдиний унікальний №333/1659/25  Головуючий у 1-й інстанції: Тучков С.С. 
Провадження № 22-ц/807/429/26  Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2026 року м. Запоріжжя
Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого,судді-доповідача  суддів:    за участю секретаря  	Подліянової Г.С., Кочеткової І.В., Кухаря С.В.,  Остащенко О.В.,   	

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 12 листопада 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Районної адміністрації Запорізької міської ради по Комунарському району як орган опіки та піклування, ІНФОРМАЦІЯ_1 про встановлення факту самостійного виховання та утримання неповнолітньої дитини батьком, -

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , треті особи: Районної адміністрації Запорізької міської ради по Комунарському району як орган опіки та піклування, ІНФОРМАЦІЯ_1 про встановлення факту самостійного виховання та утримання неповнолітньої дитини батьком.

В обґрунтування позову зазначено, що ОСОБА_1 з ОСОБА_3 у період з лютого 2022 року по травень 2024 року перебували у фактичних шлюбних стосунках та проживали однією сім`єю. 

ІНФОРМАЦІЯ_2 у них народилася донька – ОСОБА_4 , в свідоцтві про народження якої ОСОБА_1 записаний батьком, а ОСОБА_3 матір`ю.

У травні 2024 року він з відповідачем припинили спільне проживання, донька спочатку залишилась з матір`ю. В липні 2024 року відповідач привела до нього доньку і пояснила, що не має можливості забезпечити дитині гідні умови проживання та матеріально утримувати дитину.

З липня 2024 року дитина проживає разом з батьком ОСОБА_1 та перебуває на його утриманні. Матір дитини матеріальної допомоги на утримання доньки не надає, іншої участі у житті дитини не приймає. Позивач самостійно виховує доньку. В догляді за дитиною йому допомагає його матір. Відповідно до Розпорядження голови районної адміністрації Запорізької міської ради по Комунарському району від 06.12.2024 року визначено місце проживання дитини разом з батьком. Донька проживає разом з батьком та зареєстрована з ним за однією за адресою: АДРЕСА_1 .

У зв`язку з тим, що він одноособово утримує доньку, займається її вихованням, то встановлення факту самостійного виховання та перебування на утриманні малолітньої доньки необхідно ОСОБА_1 для призначення соціальних пільг, субсидій, допомоги, тощо, для забезпеченні прав та інтересів дитини в державних органах. 

На підставі викладеного, позивач просив суд встановити факт самостійного виховання та утримання доньки – ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 14 квітня 2025 року залучено до участі у справі в якості третьої особи - ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 12 листопада 2025 року у задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 12 листопада 2025 року скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову встановити факт самостійного виховання та утримання неповнолітньої дитини батьком.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що суд першої інстанції не врахував, що встановлення факту самостійного виховання та утримання батьком своєї малолітньої дитини, не суперечить Закону і не порушує права, свободи та інтереси інших осіб, та має для позивача юридичне значення, а тому не існують перешкоди щодо встановлення судом факту, який має юридичне значення – факту самостійного виховання та утримання батьком своєї малолітньої дитини. Відповідач повністю втратила інтерес до доньки, жодного разу вона не надавала матеріальної допомоги на її утримання, вела аморальний засіб життя, систематично зловживала алкоголем, не мала та не має до теперішнього часу місця реєстрації проживання, не має доходу, не працевлаштована. Звертає увагу, що суд першої інстанції проігнорував приписи пункту 4 частини першої статті 23 закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" щодо надання відстрочки особам, які за рішенням суду самостійно утримують та виховують малолітню дитину. Тобто, за наявності умов факту самостійного виховання на утримання дитини одним з батьків, суд може встановити відповідний факт, що впливає на права особи, як військовозобов`язаного. Отже встановлення такого факту передбачене прямою нормою закону і відповідає інтересам дитини, яка проживає з батьком та перебуває на його утриманні, що доведено наявними у справі доказами, які не були взяті до уваги судом першої інстанції.

Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_2 зазначає, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами у справі, з`ясовано їх правову природу та як наслідок ухвалено обгрунтоване та законне рішення, а доводи апеляційної скарги є безпідставними та необгрунтованими. В зв`язку з наведеним, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Учасники справи, будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи, а саме ОСОБА_1 був повідомлений через свого представника, адвоката Мельнікової А.А., якій судова повістка-повідомлення була надіслана в електронний кабінет підсистеми «Електронний суд», що підтверджується довідкою відповідального працівника апеляційного суду про доставлення судової повітки до електронного кабінету -20.02.2026 4:34:36 (а.с.209),  ОСОБА_2 , треті особи: Районна адміністрація Запорізької міської ради по Комунарському району як орган опіки та піклування, ІНФОРМАЦІЯ_1 були також повідомленні шляхом надсилання судової повістки-повідомлення в електронний кабінет підсистеми «електронний суд», яка була доставлена до електронного кабінету 20.02.2026 року (а.с. 206-208), до апеляційного суду не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили, будь яких клопотань про відкладення розгляду справи не надали.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Зважаючи на вказане, колегія у відповідності до положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України ухвалила здійснювати апеляційний розгляд у відсутності учасників справи.

При цьому, колегія суддів зауважує, що Європейський суд з прав людини у справі "Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" ("Alimentaria Sanders S.A. v. Spain", рішення від 7 липня 1989 року, заява №11681/85, п. 35) зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Апеляційний суд виходить з того, що якщо сторони та/або їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін чи їх представників, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору.

Оскільки учасники справи були належним чином повідомленні про дату, час та місце розгляду справу ОСОБА_1 реалізував своє право на викладення відповідних аргументів у апеляційній скарзі,  ОСОБА_2 у відзиві на апеляційну скаргу та, зважаючи на межі розгляду справи в суді апеляційної інстанції (стаття 367 ЦПК України), апеляційний суд вважає за потрібне розглянути справу в даному судовому засіданні. 
В силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню. 

Згідно з ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення зазначеним вимогам відповідає.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що у частині четвертій статті 15 СК України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін. Так ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (стаття 164 СК України). Таким чином з настання певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися. Отже, для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється. Оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій собі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішення суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язок припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх. СК України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Так само як визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від самостійних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання дитини. Суд прийшов до висновку, що між позивачем та відповідачем відсутній спір щодо виховання та утримання дитини, її місце проживання. Докази, долучені до матеріалів справи свідчать лише про проживання дитини у період з липня 2024 року до лютого 2025 року разом з батьком і участь останнього у вихованні дитини, проте не підтверджують факт ухилення матері від участі у вихованні доньки. Виходячи з наведеного, суд дійшов висновку про відсутність необхідних та достатніх умов для встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини батьком, у зв`язку з чим позовні вимоги задоволенню не підлягають.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується, виходячи з наступного. 

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа, має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про народження, серії НОМЕР_1 , виданого 28.02.2023 року Комунарським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, ОСОБА_3 і ОСОБА_1 є батьками неповнолітньої дитини – ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.10).

Згідно з довідкою від 02.09.2024 року, виданої головою правління Житлово-будівельного кооперативу №7 «Радіоприлад», ОСОБА_1 проживає за адресою: АДРЕСА_1 . Разом з ним постійно проживає донька ОСОБА_4 . Зі слів сусідів, дівчинка з дня народження проживає за указаним адресом по теперішній час. Доглядає за дитиною батько та найнята няня (а.с.12).

На підставі довідки Департаменту адміністративних послуг ЗМР вих.№06.4-27/17743 від 22.11.2024 року за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровано місце проживання ОСОБА_1 , ОСОБА_5 (а.с.14).

Відповідно до довідки Районної адміністрації Запорізької міської ради по Комунарському району вих. №я-1463 від 28.11.2024 року, ОСОБА_4 фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 , реєстрація відсутня (а.с.18).

Згідно з витягом з реєстру Запорізької територіальної громади, 05.12.2024 року місце проживання ОСОБА_4 зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.19).

Відповідно до Розпорядження голови районної адміністрації Запорізької міської ради по Комунарському району вих.№1082р від 06.12.2024 року визначено місце проживання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , разом з батьком – ОСОБА_1 (а.с.16).

Згідно з актом обстеження умов проживання від 28.11.2024 року за адресою: АДРЕСА_1 , складеного спеціалістами відділу по Комунарському району Служби у справах дітей ЗМР, наразі вихованням, забезпеченням та доглядом за дитиною займається батько, мати не приймає ніякої участі у житті дитини (а.с.17).

На підставі акту обстеження умов проживання від 19.06.2025 року за адресою: АДРЕСА_1 , складеного спеціалістами відділу по Комунарському району Служби (управління) у справах дітей ЗМР, мати дитини ОСОБА_3 проживає окремо, участі у житті дитини не приймає (зі слів самої жінки, у зв`язку з життєвими обставинами не має можливості). Батьком створено належні умови для життя і розвитку дитини. Вихованням та утриманням малолітньої займається батько, йому допомагає його мати – бабуся дитини по лінії батька (а.с.50).

Відповідно до свідоцтва про шлюб, серії НОМЕР_2 , виданого 05.08.2025 року Олександрівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), ОСОБА_3 уклала шлюб з ОСОБА_6 , її прізвище після державної реєстрації шлюбу – ОСОБА_7 (а.с.75).

Згідно з довідкою вих.№732/2557 від 09.09.2025 року ОСОБА_1 перебуває на військовій службі за призивом під час мобілізації в військовій частині з 10.07.2025 року по теперішній час (а.с.88).

Постановою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 22.06.2023 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КУпАП, потерпіла ОСОБА_3 (а.с.97-99).

Постановою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 15.05.2024 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КУпАП, потерпіла ОСОБА_3 (а.с.100-104).

Згідно з нотаріально засвідченою заявою ОСОБА_1 і ОСОБА_3 від 05.02.2025 року, останні надали згоду на тимчасовий виїзд за кордон до Грецької Республіки в період з 17.02.2025 року по 17.02.2026 року у зв`язку з воєнними діями на території України їхньої малолітньої дочки ОСОБА_4 у супроводі бабусі ОСОБА_5 . 

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_8 суду пояснила, що позивача вона знає з дитинства, приходиться їй племінником. З відповідачем познайомилася, коли вона почала мешкати із ОСОБА_1 . Згодом у них народилася дитина, яка із моменту народження мешкала за місцем проживання позивача. Після того як вони почали мешкати окремо, дитина залишилася з батьком. Наразі дитина проживає з бабусею ОСОБА_5 за кордоном.

У справі, яка є предметом перегляду, позивач просить встановити факт самостійного виховання та утримання дитини. Заявлені вимоги пов`язані з доведенням існування підстав для визнання (підтвердження) за ним певного соціально-правового статусу – батька, який самостійно виховує дитину з метою для призначення соціальних пільг, субсидій, допомоги, тощо. У судовому засіданні, яке відбулося 03.11.2025 року, позивач зазначив, що метою подання позовної заяви було також отримання відстрочки від призову по мобілізації.

Статтею 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною 27 лютого 1991 року (далі – Конвенція), визначено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, а також встановлено, що найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Згідно з частинами 1, 2 статті 3 Конвенції в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

У статті 7 Конвенції передбачено, що кожна дитина має право знати своїх батьків і право на їх піклування.

Конвенція в п. 3 ст. 9 закріпила принцип, за яким держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

На рівні внутрішнього законодавства України принцип урахування найкращих інтересів дитини викладно у частині восьмій статті 7 Сімейного кодексу України та у статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», згідно з положеннями яких регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини; предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів дитини.

Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно із ч. 6 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону.

Статтею 141 Сімейного кодексу України встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Відповідно до статей 150-152, 154, 155 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки мають право обирати форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства, звертатися до суду за захистом прав та інтересів дитини. Право дитини на належне батьківське виховання гарантоване законом. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Згідно зі статті 153 Сімейного кодексу України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Відповідно до статті 157 Сімейного кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

У частині четвертій статті 15 Сімейного кодексу України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін.

Так, ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (стаття 164 Сімейного кодексу України).

Оскільки в Сімейному кодексі України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх.

Сімейним кодексом України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Так само як визначена частиною першою статті 15 Сімейного кодексу України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання дитини.

Частиною першою статті 152 Сімейного кодексу України встановлено, що право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 155 Сімейного кодексу України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Позивач просить установити факт самостійного виховання і утримання ним дитини, проте встановлення такого факту може мати негативні наслідки для матері дитини.

Доведення факту одноосібного виховання дитини батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом.

Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15 Сімейного кодексу України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини.

До аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 11 вересня 2024 року по справі № 201/5972/22.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).

Згідно з ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Докази, долучені до матеріалів справи свідчать лише про проживання дитини у період з липня 2024 року до лютого 2025 року разом з батьком і участь останнього у вихованні дитини, проте не підтверджують факт ухилення матері від участі у вихованні доньки. При цьому ОСОБА_2 у судовому засіданні стверджувала, що коли дитина мешкала з батьком, вона купувала і передавала дитині памперси і суміші для годування. 

В матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази, що ОСОБА_2 позбавлена батьківських прав відносно доньки, а також відсутні інші докази, що відповідач не здатна їх виконувати в силу об`єктивних обставин. Суд першої інстанції також вірно зазначив, що надані позивачем докази жодним чином не підтверджують факт ухилення матері від участі у вихованні дитини.

При цьому суд першої інстанції вірно зазначив, що встановлення факту перебування на утриманні ОСОБА_1 неповнолітньої доньки впливає на права та законні інтереси ОСОБА_2 як матері дитини, оскільки у такий спосіб буде засвідчено невиконання чи неналежне виконання нею своїх обов`язків, що є підставою для негативних наслідків, таких як стягнення аліментів, позбавлення батьківських прав та інше.

Крім того, звернення із позовною заявою про встановлення факту перебування на утриманні неповнолітньої дитини в цій справі необхідне позивачу для створення преюдиційного рішення для вирішення питання щодо можливості звільнення з військової служби, що є неприпустимим з огляду на характер спірних правовідносин

Системний аналіз положень Сімейного кодексу України, Закону України «Про охорону дитинства» та Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» свідчить, що передбачене абзацом 12 підпунктом «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» звільнення військовослужбовців, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, під час дії воєнного стану, у зв`язку з самостійним виховуванням дитини (дітей) віком до 18 років - стосується військовозобов`язаних, які є одинокими батьками (одинока матір/одинокий батько), оскільки застосування такого заходу покликане з метою недопущення залишення без батьківського нагляду (опіки та піклування) неповнолітніх дітей. А тому, до категорії чоловіків, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років відносяться чоловіки, які є батьками дитини (дітей) відповідного віку і виховують дитину, яка позбавлена можливості материнського виховання. Це стосується випадків, коли мати дитини померла, безвісно відсутня, позбавлена батьківських прав щодо дитини або не здатна їх виконувати в силу об`єктивних обставин тощо.

Водночас, таких доказів матеріали справи не містять. У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_9 зазначає, що між сторонами склалися неприязні відносини. Після розірвання відносин із позивачем, через системне сімейне насилля, вона із донькою опинилася на вулиці та у скрутному становищі, тому у липні 2024 року вона тимчасово відвела доньку до батька та узгодила з ним, що певний час дитини буде мешкати у нього, оскільки вона не мала можливості забезпечити дитині гідні умови проживання, через скрутний матеріальний стан та відсутність постійного місця проживання. Позивач використав її скрутне становище, молодість та безпорядність, та впродовж перебування дитини у нього зробив усе щоб відсторонити її від неї. Після 17 лютого 2025 року вона свою дитину не бачила, оскільки мати позивача ОСОБА_5 виїхала разом із донькою за кордон. На теперішній час матеріальний стан ОСОБА_3 покращився, тому вона неодноразово зверталася до позивача із проханням повернути їй дитину, оскільки він сам не піклується про неї ( передав її бабусі), а з 10 липня 2025 року не має змоги, оскільки перебуває на військовій службі.

Встановивши, що утримання та виховання дитини батьком є законним його обов`язком та не потребує встановлення факту судом з тією метою, про яку зазначив позивач, мати не позбавлена батьківських прав відносно доньки, а також відсутні докази у батька дитини, що мати дитини не здатна виконувати свої батьківські обов`язки, позивачем не надано належних, достовірних та достатніх доказів на підтвердження факту умисного ухилення відповідачем від участі у вихованні дитини, тому є правильні висновки суду, що підстави для задоволення позову відсутні.

З огляду а зазначене, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 76-78, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обгрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції на законність та обгрунтованість судового рішення не впливають. 
Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Ураховуючи викладене, колегія суддів проходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення без змін.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 06 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "РуїсТоріха проти Іспанії" (RuizTorijav. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).
З огляду на те, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення - без змін.
Відповідно до підпункту "в" пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, підстави для нового розподілу судових витрат відсутні.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, 

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 – залишити без задоволення.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 12 листопада 2025 року – залишити без змін. 

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повна постанова складена 18 березня 2026 року.

Головуючий, суддя 	Суддя	Суддя	
Подліянова Г.С.	Кочеткова І.В. 	Кухар С.В.