ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2026 року	м. Одеса	Справа № 916/3351/25	
м. Одеса, проспект Шевченка, 29, зал судових засідань Південно-західного апеляційного господарського суду №1
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі:
головуючого судді Савицького Я.Ф.,
суддів: Принцевської Н.М.,
Таран С.В.,
секретар судового засідання – Полінецька В.С.

за участю представників учасників судового процесу:
від прокуратури: Савицький Д.С., за посвідченням;
від Одеської міської ради: Каланжова А.О., у порядку самопредставництва;
від ФОП Тющенка В.М.: не з`явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Тющенка Віталія Михайловича
на рішення Господарського суду Одеської області
від 01 грудня 2025 року (повний текст складено 10.12.2025)
у справі № 916/3351/25
за позовом Заступника керівника Приморської окружної прокуратури міста Одеси Одеської області в інтересах держави в особі Одеської міської ради
до Фізичної особи-підприємця Тющенка Віталія Михайловича
про усунення перешкод в користуванні та розпорядженні земельною ділянкою шляхом скасування державної реєстрації права приватної власності

суддя суду першої інстанції: Мусієнко О.О.,
місце винесення рішення: м. Одеса, проспект Шевченка, 29, Господарський суд Одеської області
Сторони належним чином повідомлені про час і місце засідання суду.
В судовому засіданні 25.03.2026, відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України, проголошено вступну та резолютивну частини постанови.

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2025 заступник керівника Приморської окружної прокуратури міста Одеси Одеської області (далі – прокурор) звернувся до Господарського суду Одеської області в інтересах держави в особі Одеської міської ради (далі також – позивач, ОМР, Міська рада) з позовною заявою до Фізичної особи-підприємця (ФОП) Тющенка Віталія Михайловича (далі також – відповідач, ФОП Тющенко В.М.), в якій просив:
- усунути перешкоди в користуванні та розпорядженні територіальною громадою м. Одеси в особі Одеської міської ради земельною ділянкою, загальною площею 14,19 кв.м., розташованою за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом скасування державної реєстрації права приватної власності Тющенка Віталія Михайловтича на об`єкт нерухомого майна – допоміжну будівлю нежитлову будівлю, загальною площею 10, 9 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 , із закриттям відповідного розділу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстраційної справи (РНОНМ 2484556551100, номер відомостей про речове право 44583311). 
Позовна заява обґрунтована незаконною реєстрацією права власності за Тющенком В.М. на об`єкт нерухомості, який розташований за адресою АДРЕСА_1 , загальною площею 10,9 кв.м., що в свою чергу, позбавляє Одеську міську раду можливості розпоряджатись відповідною земельною ділянкою за вказаною адресою.
Так, прокурор зазначає, що нежитлова будівля, загальною площею 10,9 кв. м, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , фактично є тимчасовою спорудою, а відтак, не підлягає технічній інвентаризації та реєстрації у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Проте, в результаті проведення реєстрації права власності на допоміжну будівлю – нежитлову будівлю, розміщену за адресою: м. Одеси, вул. Новосельського, 101/1, загальною площею 10,9 кв. м. земельна ділянка під вказаним об`єктом вибула з комунальної власності на підставі ст. ст. 83, 120 Земельного кодексу України.
Також, прокурором обґрунтовані підстави для здійснення ним представництва інтересів держави в особі Одеської міської ради в суді.
Рішенням Господарського суду Одеської області від 01.12.2025 у справі №916/3351/25 (суддя Мусієнко О.О.) позовні вимоги задоволені у повному обсязі 
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що ФОП Тющенко В.М. не надав правовстановлювального документа на нежитлове приміщення, який підтверджував би законні підстави для реєстрації за відповідачем права власності на нього, оскільки підставою для державної реєстрації слугували довідка ТОВ «АРХБУД ІНЖИНІРИНГ» про те, що допоміжна будівля – нежитлова будівля (лит. «А»), яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , не є самочинною, та технічний паспорт, серія та номер: ТІ01:7232-9195-4138-5027, виданий 18.10.2021, видавник: ЄДЕССБ. При цьому, судом було встановлено, що рішення про передачу у власність або користування (оренду) земельної ділянки за адресою м. Одеса, вул. Новосельського, 101, 101/1 Одеською міською радою не приймались; в Адресному реєстрі міста Одеси адреса: м. Одеса, вул. Новосельського, 101/1 – відсутня; резервування вказаної адреси відповідно до Положення про Адресний реєстр міста Одеси, затвердженого рішенням Виконавчого комітету Одеської міської ради від 28.07.2009 №809, не здійснювалось.
Ураховуючи вказане, місцевий господарський суд дійшов висновку про те, що реєстрацію права власності за відповідачем здійснено із використанням недостовірних відомостей та за відсутності обов`язкових документів, визначених п. п. 41, 42 Порядку, та у порушення вимог Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". 
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Фізична особа-підприємець Тющенко Віталій Михайлович звернувся до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Одеської області від 01.12.2025 року у справі №916/3351/25 повністю і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову заступника керівника Приморської окружної прокуратури міста Одеси Одеської області про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою.
Доводи апеляційної скарги відповідача узагальнено полягають у наступному:
- судом першої інстанції необґрунтовано відмовлено у поновленні строку на подання відповідачем відзиву на позовну заяву. Так, судом не враховано, що апелянт не отримував ухвалу Господарського суду Одеської області про відкриття провадження у справі №916/3351/25 зі встановлення строку для подачі суду відзиву на позов; також не отримував позовну заяву разом із додатками, а відтак, не був обізнаний про наявність судового спору. Лише 06.11.2025 року відповідачеві надійшла ухвала Господарського суду Одеської області до застосунку «Дія» щодо призначення дати наступного судового засідання. 11.11.2025 відповідач звернувся до адвоката Племениченка Г.В., щоб отримати і одразу ж останнім було сформовано ордер на надання правової допомоги Тющенку В.М. та отримано доступ до матеріалів справи в Електронному суді. Отже, ознайомившись тільки у середині листопада з вимогами позивача, відповідач мав змогу подати обґрунтований відзив. На переконання апелянта, з огляду на те, що позовна заява була подана 20.08.2025, а відзив було подано менше, ніж через 3 місяці, суворе застосування судом строку без урахування вищезазначених обставин є проявом надмірного формалізму, незабезпеченням відповідачеві можливості обґрунтовано заперечити доводи позивача, з урахуванням принципів господарського судочинства: рівності всіх учасників процесу перед законом і судом, змагальності сторін, диспозитивності, пропорційності тощо;
- прокурором не спростовано жодним належним доказом побудови спірної споруди до 1992 року, а відтак, відсутній докази і на підтвердження протилежного факту – того, що будівлю побудовано після 1992 року;
- твердження прокурора про внесення недостовірних відомостей в технічний паспорт (серія та номер ТІ01:7232-9195-4138-5027, виданий 18.10.2021, видавник ЄДЕССБ) та довідки, виданої ТОВ «АРХБУД ІНЖИНІРИНГ», є безпідставними. Але, судом не надано цьому оцінки та не зазначено, які саме відомості, що були використані відповідачем, є недостовірними;
- матеріали справи не містять відповідних доказів того, що нежитлова будівля є тимчасовою спорудою;
- судом проігноровано, що прокурор послався на положення Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно» та пункти Порядку реєстрації для державної реєстрації прав власності на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого Постановою КМУ від 25.12.2015 №1127, які у даному випадку не є застосовними. Так, пункти 41,42 Порядку було виключено на Підставі Постанови КМУ №509 від 28.04.2021, тобто до 20.10.2021, коли відбулась реєстрація допоміжної нежитлової будівлі. Водночас, статтею 31 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно» (у редакції, чинній на час реєстрації) не передбачено подання документів, що підтверджують присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси;
- позовна заява не містить доказів щодо об`єкта нерухомого майна за адресою: вул. Новосельського, 101/1, оскільки прокурор посилається на докази, які містять іншу адресу та інші дані щодо площі (паспорт прив`язки стаціонарної тимчасової споруди – павільйону №01-08/252 за адресою: м. Одеса, вул. Новосельського, 101);
- зазначаючи про те, що спірний об`єкт не є капітальним, а відтак не є нерухомим майном, прокуратура посилається на Акт обстеження об`єкта містобудування щодо дотримання законодавства, затвердженої містобудівної документації при плануванні та забудові на території м. Одеси від 27.02.2025, складений головним спеціалістом Управління державного архітектурно-будівельного контролю ОМР. Проте, вказаний Акт обстеження містить висновки щодо тимчасової споруди за адресою: м.Одеса, вул. Новосельського 101, а не за адресою: вул. Новосельського, 101/1
- вказуючи про наявність перешкод в користуванні та розпорядженні територіальною громадою м. Одеси в особі ОМР земельною ділянкою загальною площею 14,19 кв.м., розташованою за адресою: м. Одеса, вул. Новосельського, 101/1 шляхом державної реєстрації будівлі площею 10,9 кв.м. за цією адресою, прокурор для доведення цих обставин надав докази щодо використання місця для розташування тимчасової споруди, що має іншу площу – 11,6 кв.м., за іншою адресою – вул. Новосельського, 101, м. Одеса. Вказане судом першої інстанції не враховано;
- у матеріалах справи відсутні докази того, що земельна ділянка, з приводу якої заявлено негаторний позов, є сформованою (розмір земельної ділянки, якою нібито користується відповідач, не доведений, не обґрунтований і не підтверджений достатніми доказами) Таким чином, у позові відсутні докази порушення прав позивача шляхом використання земельної ділянки за адресою: вул. Новосельського, 101/, м. Одеса, - будь-яким чином.
- також відповідачем зазначено, що у даному випадку у прокурора відсутні підстави для звернення до суду, оскільки у діях останнього наявні елементи зловживання шляхом формального направлення листа ОМР за короткий проміжок часу до моменту самостійного подання позову, без розрахунку навіть отримати відповідь від Міської ради. Направлення листа прокуратурою на адресу ОМР відбулося «для галочки» і не несе в собі фактичного змісту, який вкладений у ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», з приводу неналежного виконання функцій органом державної влади.
Детальніше доводи ФОП Тющенка В.М. викладені в апеляційній скарзі останнього.
За результатами автоматизованого розподілу справ між суддями, оформленого протоколом від 18.12.2025, для розгляду даної справи сформовано колегію суддів у складі: головуючого судді Савицького Я.Ф., суддів: Принцевської Н.М., Таран С.В.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 12.01.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Фізичної особи-підприємця Тющенка Віталія Михайловича на рішення Господарського суду Одеської області від 01.12.2025 у справі №916/3351/25; продовжено розгляд вказаної апеляційної скарги на розумний строк та призначено її до розгляду на 25.03.2026 року о 14:00 год. Крім того, позивачу встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу та роз`яснено учасникам справи про їх право протягом цього ж строку подати до суду заяви чи клопотання процесуального характеру.
23.01.2026 від прокурора до Південно-західного апеляційного господарського суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому останній, наводячи свої заперечення відносно доводів та вимог апеляційної скарги, просить залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої - без змін.
Одеська міська рада своїм правом щодо подання відзиву на апеляційну скаргу не користалась, відповідного відзиву суду апеляційної інстанції не надала, що у відповідності до положень ст. 263 Господарського процесуального кодексу України, перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
24.03.2026 до суду від відповідача апелянта надійшло клопотання про розгляд апеляційної скарги без участі ФОП Тющенка Віталія Михайловича та його представника. Вказане клопотання було враховано судовою колегією в судовому засіданні 25.03.2026.
У судове засідання 25.03.2026 з`явились прокурор та представник ОМР, які заперечили проти апеляційної скарги відповідача та просили суду апеляційної інстанції залишити рішення Господарського суду Одеської області від 01.12.2025 у справі №916/3351/25 без змін.
Представник відповідача та сам ФОП Тющенко В.М. особисто у судове засідання 25.03.2026 не з`явились. Про дату час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлені належним чином.
Згідно з ч. 12 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
У судовому засіданні 25.03.2026 оголошено вступну та резолютивну частини постанови.
Згідно зі ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Дослідивши матеріали справи, розглянувши доводи та вимоги апеляційної скарги, колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду встановила наступне.
12.09.2016 між Управлінням розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради та ФОП Тющенком В.М. був укладений договір № ТС – 1303/16 на право тимчасового користування місцями для розташування тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності (далі – Договір).
Пунктом 2.1. Договору передбачено, що уповноважений орган надає користувачу право за плату тимчасово використовувати місце під розташування групи тимчасової споруди для здійснення підприємницької діяльності загальною площею 11,6 кв. м. за адресою: м. Одеса, вул. Новосельського, 101, на територіях, які є комунальною власністю територіальної громади міста Одеси, або інших об`єктах, що перебувають на утриманні органів, підприємств, установ та/або організацій Одеської міської ради та не передані у власність іншим особам. 
27.06.2019 у заяві, адресованій в.о. начальника управління розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради, ФОП Тющенко В.М. згідно з п. 4 ст. 9 Закону України “Про адміністративні послуги” просив продовжити термін дії договору на право тимчасового користування місцями для розташування ТС за адресою: м. Одеса, вул. Новосельського, 101. 
Управління розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради підтвердило можливість продовження строку дії паспорту прив`язки тимчасової споруди від 02.09.2016 (реєстраційний № 01-08/252) ФОП Тющенко В.М. з 02.09.2021 до 02.09.2026, про що свідчить висновок № 0113/1397/в від 01.07.2019.
У довідці ТОВ “Архбуд Інжиніринг” зазначено, що при поточній інвентаризації нерухомого майна допоміжної будівлі нежитлова будівля, розташований за адресою: м. Одеса, вул. Новосельського, 101/1, який належить Тющенку В.М. встановлено, що у зв`язку з тим, що будівля: допоміжна будівля нежитлова будівля – літ. “А” побудована до 05.08.1992 відповідно до п. 3.1. Порядку прийняття в експлуатацію, затвердженого Наказом Мінрегіонбуду України 11.07.2011 за № 830/19568 (із змінами та доповненнями) не підлягають прийняттю в експлуатацію, зокрема, для потреб державної реєстрації права власності на нерухоме майно. Відповідно до Інструкції по порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна затверджена Наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України 24.05.2001 № 127 та зареєстрована в Міністерстві юстиції України 10.07.2001 за № 582/5773 (із змінами та доповненнями) допоміжна будівля нежитлова будівля – літ. “А” не є самочинна. 
Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №433056896 від 26.06.2025 Тющенко В.М. є власником допоміжної будівлі нежитлової будівлі загальною площею 10, 9 кв.м. за адресою:    АДРЕСА_1 на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 61069188 від 22.10.2021 Лиманської селищної ради Роздільнянського району Одеської області; документи подані для державної реєстрації: довідка ТОВ “Архбуд Інжиніринг”, технічний паспорт, серія та номер: ТІ01:7232-9195-4138-5027, виданий 18.10.2021 ЄДЕССБ.
10.10.2024 Приморською окружною прокуратурою м. Одеси на адресу Департаменту архітектури та містобудування Одеської міської ради був направлений лист №52-12087ВИХ-24, в якому було зазначено, що прокуратурою встановлюються підстави для вжиття заходів представницького характеру стосовно законності розміщення та експлуатації тимчасової споруди, розміщеної за адресою: АДРЕСА_2 . Також, прокурором було зазначено про встановлення факту реєстрації Тющенком В.М. права власності на допоміжну нежитлову будівлю, загальною площею 10,9 кв.м, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 на підставі технічного паспорту від 18.10.2021, видавник: ЄДЕССБ та довідки, видавник: ТОВ «АРХБУД ІНЖИНІРИНГ». Вважаючи, що нежитлова будівля, загальною площею 10,9 кв. м, розташована за адресою: м. Одеса, вул. Новосельського, 101/1, фактично є тимчасовою спорудою, прокурор, керуючись ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», просив Департамент в 5-денвий строк з часу отримання цього листа (запиту) надати на адресу окружної прокуратури підтверджуючі документи щодо видачі (реєстрації) Департаментом архітектури та містобудування Одеської міської ради містобудівних умов та обмежень, будівельного паспорту для проектування об`єкту будівництва за адресою: м. Одеса, вул. Новоселького, 101, 101/1. Також, прокурор просив повідомити, чи видавались Департаментом Тющенку В.М. чи іншим фізичним/юридичним особам паспорти прив`язки на розміщення тимчасових споруд (групи тимчасових споруд) та/або пересувних тимчасових споруд (літніх майданчиків), елементів вуличної торгівлі (літних майданчиків) торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення для здійснення підприємницької діяльності за адресою: м. Одеса, вул. Новосельського, 100, 100/1, надавши належним чином засвідчені копії вказаних паспортів та документів, які стали підставою для їх видачі. При цьому, Прокурором у вказаному листі було вказано, що відповідні документи випробовуються виключно з метою встановлення наявності підстав для представництва прокурором інтересів держави в суді, згідно з вимогами абз. 4 ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру».
У відповідь на вказаний лист Приморської окружної прокуратури Департамент архітектури та містобудування Одеської міської ради листом №01-15/303п від 29.10.2024 повідомив, що за інформацією архіву та відділу загального листування Департаменту, містобудівні умови та обмеження для проектування об`єкта будівництва, паспорти забудови земельної ділянки за адресою: м. Одеса, вул. Новосельського, 101, 101/1 не зареєстровані. Стосовно паспортів прив`язки тимчасових споруд Департамент повідомив, що в базі даних наявна інформація: 02.09.2016 Департаментом оформлено паспорт прив`язки стаціонарної тимчасової споруди – павільйону (загальна площа покриття 11, 60 кв.м.) 01-08/252 за адресою: м. Одеса, вул. Новосельського, 101, замовник – ФОП Тющенко В.М., термін дії паспорту – до 02.09.2026. В базі даних системи Департаменту відсутня інформація щодо звернень інших, крім Тющенка В.М., фізичних/юридичних осіб з метою отримання паспорту прив`язки ТС, пересувних ТС тощо за адресою: м. Одеса, вул. Новосельського, 101, 101/1. 
Також, 10.10.2024 прокурором був скерований аналогічний запит за №52-12086ВИХ-24 на адресу Управління розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради. Крім наведених вище обставин, прокурор просив Управління надати інформацію, чи укладались Управлінням з Тющенком В.М. чи іншими фізичними/юридичними особами, зокрема, договори на право тимчасового користування місцями для розташування тимчасових споруд (групи тимчасових споруд) та/або пересувних тимчасових споруд (літніх майданчиків), елементів вуличної торгівлі (літних майданчиків) торговельного, побутового. соціально-культурного чи іншого призначення для здійснення підприємницької діяльності (у разі відсутності документів на землекористування, оформлених у порядку, передбаченому чинним земельним законодавством України), розміщених за адресою: м. Одеса, вул. Новосельського, 101, 101/1. У разі укладання зазначених договорів, прокурор просив надати їх копії, а також копії документів, які слугували підставою для укладення таких договорів.
У відповіді №1315/01-16 від 12.11.2024 на вказаний запит Управління розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради зазначило про направлення копії договору на право тимчасового користування місцями для розташування тимчасової споруди з ФОП Тющенком В.М. за адресою м. Оде6са, вул. Новосельського, 101, 101/1. Повідомлено, що за вказаним місцем акти фіксації недотримання вимог Правил розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності у м. Одеса не складалися; приписи про усунення порушень Правил розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності у м. Одеса не надавались; питання про демонтаж протиправно розміщених ТС не вирішувалось. 
Крім того, відповідний запит був направлений Приморською окружною прокуратурою за № 52-12088ВИХ-24 від 10.10.2024 до Департаменту земельних ресурсів Одеської міської ради. У цьому запиті прокурор, просив його повідомити чи приймалось Одеською міською радою рішення про передачу земельної ділянки за адресою: м. Одеса вул. Новосельського, 101, 101/1 у власність або користування фізичним або юридичним особам.
Листом №01-19/1535 від 29.10.2024 Департамент земельних ресурсів Одеської міської ради, за результатом розгляду запиту Приморської окружної прокуратури №52-12088ВИХ-24 від 10.10.2024, повідомив, що за наявною інформацією, рішення про передачу у власність або користування (оренду) земельної ділянки за зазначеною адресою Одеською міською радою не приймались. 
Листом від 10.10.2024 за №52-12085ВИХ-24 Приморська окружна прокуратура звернулась до Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради із запитом щодо надання інформації про документи дозвільного/декларативного характеру, проведення Управлінням перевірок дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності та надання відповідних копій щодо об`єкту будівництва за адресою: м. Одеса, вул. Новосельського, 101, 101/1.
За результатом розгляду цього запиту Управління ДАБК листом №01-6/318-пр від 21.11.2024 надало відповідь, що в реєстрі будівельної діяльності відсутня інформація щодо видачі документів дозвільного/декларативного характеру на об`єкт за адресою: м. Одеса, вул. Новосельського, 101, 101/1; до Управління не надходили та Управлінням не реєструвались документи дозвільного/декларативного характеру на виконання будівельних робіт, прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів за вищевказаною адресою; стосовно проведення Управлінням перевірок дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності за зазначеною адресою повідомлено, що Управлінням заходи державного архітектурно-будівельного контролю не проводились. 
Крім того, Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради за результатом розгляду запиту Приморської окружної прокуратури № 52-1339ВИХ-25 від 30.01.2025 стосовно проведення комісійного обстеження тимчасової споруди, а також надання інформації щодо її площі, ознак капітальності та дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності за адресою: м. Одеса, вул. Новосельського, 101, листом № 01-6/35-пр від 04.03.2025 повідомило наступне. Посадовою особою Управління спільно з представниками Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, Департаменту архітектури та містобудування Одеської міської ради та Управління розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради 27.07.2025 проведено комісійне обстеження за адресою: м. Одеса, вул. Новосельського, 101, тимчасова споруда. Під час комісійного обстеження встановлено факт розміщення тимчасової споруди за вищевказаною адресою; виявлено, що тимчасова споруда розташована з відхиленням від паспорту прив`язки, а саме – розташовано на відстані від бордюру проїзної частини дороги до об`єкту 1, 5 м (згідно паспорту прив`язки складає 2, 30 м); тимчасово споруда візуально не має ознак капітальності.
Додатком до листа №01-6/35-пр від 04.03.2025 вказано: копія акту обстеження об`єкта містобудування щодо дотримання законодавства, затвердженої містобудівної документації при плануванні та забудови на території м. Одеси від 27.02.2025; фотофіксація.
Також, аналогічні запити були скеровані прокурором до Комунального підприємства “Бюро технічної інвентаризації” Одеської міської ради та Комунального підприємства “Право” Одеської міської ради.
Згідно відповіді № 4538/03.01-09 від 12.11.2024 Комунального підприємства “Бюро технічної інвентаризації” Одеської міської ради, наданої на листи Приморської окружної прокуратури м. Одеси від 10.10.2024 № 52-12090ВИХ-24, за архівними даними, станом на 31.12.2012, в КП “БТІ” ОМР відсутня інформація про реєстрацію права власності на нежитлову будівлю загальною площею 10,9 кв.м. за адресою: м. Одеса, вул. Новосельського, 101/1. Також, повідомлено, що станом на 30.10.2024 інвентаризаційна справа за адресою: м. Одеса, вул. Новосельського, 101/1, в КП “БТІ” ОМР не зареєстрована. 
У відповіді Комунального підприємства “Право” Одеської міської ради №229 від 07.07.2025, наданої на лист № 52-9269ВИХ-25 Приморської окружної прокуратури міста Одеси, стосовно надання інформації з Адресного реєстру міста Одеси повідомлено наступне. В Адресному реєстрі міста Одеси адреса м. Одеса, вул. Новосельського, 101/1 - відсутня, резервування вказаної адреси відповідно до Положення про Адресний реєстр міста Одеси, затвердженого рішенням Виконавчого комітету Одеської міської ради від 28.07.2009 № 809, не здійснювалось, а відповідна довідка з Адресного реєстру міста Одеси не видавалась, що виключає можливість надання запитуваної інформації та копії документів.
27.06.2025 Приморською окружною прокуратурою м. Одеси на адресу Одеської міської ради направлено лист №52-9256ВИХ-25 щодо отримання інформації про вжиті з боку Одеської міської ради заходи реагування стосовно захисту інтересів територіальної громади м. Одеси на земельну ділянку за адресою: м. Одеса, вул. Новосельського, 101/1.
У відповідь Одеська міська рада листом № 01-11/2/471вих від 18.07.2025 повідомила прокурору, що на адресу юридичного департаменту Одеської міської ради не надходили матеріали та документи від виконавчих органів Одеської міської ради стосовно порушення вимог законодавства на об`єкт, який розташований за адресою: м. Одеса, вул. Новосельського, 101, 101/1; відповідна позовна робота Департаментом щодо порушень вимог законодавства на об`єкті за вказаною адресою, не проводилась.
12.08.2025 прокурором на адресу Одеської міської ради був направлений лист-повідомлення №52-11498ВИХ-25 в порядку ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», в якому було зазначено, що з огляду на лист Міської ради від 18.07.2025 за № 01-11/2/471вих, остання як орган, уповноважений здійснювати захист інтересів держави у зазначених спірних правовідносинах, будучи поінформованою прокурором про порушення інтересів держави упродовж розумного строку не здійснює захист інтересів держави. У зв`язку з цим, прокурором було повідомлено Одеській міській раді, що Приморською окружною прокуратурою підготовлено позовну заяву до Господарського суду Одеської області в інтересах держави в особі Міської ради до ФОП Тющенка В.М. про скасування державної реєстрації права приватної власності із закриттям розділу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. 
Вказані обставини стали підставою для звернення прокурора до суду з відповідним позовом.
Дослідивши доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність юридичної оцінки встановлених фактичних обставин справи, застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при винесені рішення, колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду дійшла висновку про те, що апеляційна скарга Фізичної особи-підприємця Тющенка Віталія Михайловича у даному випадку не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.
Щодо звернення до суду саме прокурора в особі ОМР.
За положеннями ст. 131-1 Конституції України, в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
Згідно зі ст. 1 Закону України "Про прокуратуру", прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту, зокрема, загальних інтересів суспільства та держави.
У випадках, визначених Законом, на прокуратуру покладається функція з представництва інтересів громадянина або держави в суді (п. 2 ч. 1 ст. 2 Закону).
Відповідно до ч. 3 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України, до господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб. До таких осіб процесуальний закон відносить прокурора та визначає підстави участі цієї особи у господарській справі.
Так, за змістом ч. 3 ст. 53 Господарського процесуального кодексу України, у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.
Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених ст. 174 цього Кодексу (ч. 4 ст. 53 Господарського процесуального кодексу України).
У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача (ч. 5 ст. 53 Господарського процесуального кодексу України).
Питання представництва інтересів держави прокурором у суді врегульовано у ст. 23 Закону України “Про прокуратуру”.
Частиною 3 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" встановлено, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому ч. 4 цієї статті, за якою прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва.
Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу (абз. 1-3 ч. 4 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру").
У розумінні наведених положень прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах; 2) якщо немає органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.
Таким чином, прокурор може представляти інтереси держави в суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією із засад правосуддя (п. 3 ч.2 ст. 129 Конституції України).
У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює неналежно.
Згідно з рішенням Конституційного Суду України №3-рн/99 від 08.04.1999 року під поняттям орган уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах потрібно розуміти орган державної влади чи орган місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження органу виконавчої влади.
«Нездійснення захисту» має прояв в пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він обізнаний про порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.
«Здійснення захисту неналежним чином» має прояв в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною.
«Неналежність» захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який, серед іншого, включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.
Слід звернути увагу на те, що захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює у судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду. Разом з тим прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави (аналогічну правову позицію викладено у постановах Верховного Суду від 25.04.2018 у справі №806/1000/17, від 20.09.2018 у справі №924/1237/17, від 23.10.2018 у справі №906/240/18, від 01.11.2018 у справі №910/18770/17, від 05.11.2018 у справі №910/4345/18).
При цьому, із урахуванням того, що інтереси держави є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник, у кожному конкретному випадку, самостійно визначає, з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, у чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.
Статтею 324 Цивільного кодексу України передбачено, що від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, встановлених Конституцією України.
До повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин, відповідно до ст. 12 Земельного кодексу України, належить, зокрема: розпорядження землями територіальних громад; вирішення земельних спорів; вирішення інших питань у галузі земельних відносин відповідно до закону.
За приписами ст. 80 Земельного кодексу України, суб`єктами права власності на землю є, зокрема, територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності (пп. «б» цієї статті).
Матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у комунальній власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об`єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад (п. 3 ст. 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні».
Згідно з ч.1 ст.143 Конституції України територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності.
Прокурор, звертаючись до суду з позовом у справі №916/3351/25, визнав належним суб`єктом, який уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, Одеську міську раду, оскільки остання є власником земельної ділянки, на якій розташована тимчасова споруда за адресою: м. Одеса, вул. Новосельського, 101/1 (право на яку зареєстровано за відповідачем), а відтак є органом, уповноваженим у даних правовідносинах на захист інтересів держави у розумінні положень ст. 23 Закону України "Про прокуратуру".
Як свідчать матеріали справи, прокурор проінформував Одеську міську раду про порушення інтересів держави в особі територіальної громади, яке полягає у порушенні законності набуття відповідачем права власності на тимчасову споруду, яка розташована на земельній ділянці комунальної власності, внаслідок чого територіальній громаді м. Одеси створені перешкоди в користуванні та розпорядженні земельною ділянкою, загальною площею 14,19 кв.м., розташованою за адресою: м. Одеса, вул. Новосельського, 101/1.
Так, Приморською окружною прокуратурою м. Одеси в порядку ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» скеровано лист від 27.06.2025 №52-9256ВИХ-25 до Одеської міської ради, в якому останню поінформовано про виявлені порушення при використанні земельної ділянки, а також запитано про існування намірів у Міської ради вжити заходи позовного характеру щодо звернення до суду за обставинами виявленого порушення.
Зазначений лист окружної прокуратури, розглянуто Одеською міською радою та 17.07.2025 прокурору надано відповідь, з якої вбачається, що Міська рада не зверталася та не має наміру звертатися до суду з позовом до ФОП Тющенка Віталія Михайловича про усунення перешкод в користуванні та розпорядженні земельною ділянкою шляхом скасування державної реєстрації права приватної власності.
Повідомлення в порядку ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» про підготовлену відповідну позовну заяву прокурором було скеровано до Одеської міської ради лише 12.08.2025 (№52-11498ВИХ-25).
Тобто, про виявлені порушення вимог земельного законодавства прокурором заздалегідь проінформовано позивача та надано достатньо часу для реагування на стверджувальні прокурором порушення інтересів держави, зокрема, шляхом подання позову.
Однак, Одеська міська рада не здійснила заходи щодо усунення порушень законодавства та інтересів держави після отримання повідомлення, звернення з позовною заявою до суду не вживала.
У контексті наведеного судова колегія зазначає, що відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі №912/2385/18, Верховний Суд зазначив, що, звертаючись до відповідного компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення. Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо.
Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження його бездіяльності. Якщо прокурору відомо причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові, але якщо з відповіді компетентного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.
Отже, підставою реалізації прокурором представницьких функцій у даному випадку стала усвідомлена поведінка уповноваженого суб`єкта на захист порушених інтересів у даній справі — Одеської міської ради, яка виразилась у фактичної відмові здійснити будь-які заходи щодо вирішення відповідного суспільно значимого питання.
У цьому контексті судова колегія звертається до висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 26.02.2019 у справі №905/803/18, відповідно до якого відсутність позовної роботи з відповідачем у справі свідчить про не здійснення захисту законних інтересів уповноваженим державним органом покладеного на нього законом обов`язку із захисту державних інтересів. 
Сам факт не звернення до суду з позовом, який би відповідав вимогам процесуального законодавства та відповідно мав змогу захистити інтереси держави, свідчить про те, що указаний орган неналежно виконує свої повноваження, у зв`язку із чим у прокурора виникають обґрунтовані підстави для захисту інтересів держави у цій сфері та звернення до суду з таким позовом, що відповідає нормам національного законодавства та практиці Європейського суду з прав людини.
Вказана правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.10.2019 у справі № 903/129/18.
Верховний Суд в постанові від 08.02.2019 у справі №915/20/18, зазначає, що інтереси держави полягають не тільки у захисті прав державних органів влади чи тих, які відносяться до їх компетенції, а також захист прав та свобод місцевого самоврядування, яке не носить загальнодержавного характеру, але направлене на виконання функцій держави на конкретній території та реалізуються у визначеному законом порядку та способі, який відноситься до їх відання. Органи місцевого самоврядування є рівними за статусом носіями державної влади, як і державні органи.
З огляду на викладене, апеляційна колегія зазначає, що Приморською окружною прокуратурою м. Одеси дотримано вимоги Закону України «Про прокуратуру» як до звернення з позовної заявою до господарського суду, так і при доведенні підстав для представництва інтересів держави в суді.
Отже, апеляційні аргументи Фізичної особи-підприємця Тющенка Віталія Михайловича з цього питання оцінюються апеляційним судом критично з огляду на вищенаведені мотиви даної постанови.
Щодо твердження апелянта про необґрунтовану відмову судом першої інстанції у поновленні строку на подання відповідачем відзиву на позовну заяву.
Як свідчать матеріали даної справи, під час розгляду останньої в суді першої інстанції поштова кореспонденція суду, а саме: ухвала про відкриття провадження у справі від 25.08.2025, в якій місцевим господарським судом був встановлений відповідачу строк на подання відзиву на позов (15 днів з дня вручення йому вказаної ухвали суду), а також всі інші ухвали суду першої інстанції направлялись судом на офіційну (зареєстровану) адресу відповідача, а саме: АДРЕСА_3 .
Вказана адреса міститься в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, а також зазначена безпосередньо самим апелянтом в апеляційній скарзі.
Однак, як вбачається з наявних у матеріалах справи рекомендованих повідомлень АТ «Укрпошта» про вручення поштового відправлення, відповідна поштова кореспонденція не була вручена відповідачу, у зв`язку звідсутністю адресата за вказаною адресою, а тому усі процесуальні документи повертались до відправника – Господарського суду Одеської області.
У контексті наведеного судова колегія зауважує, що відповідно до вимог ч. 1 та ч. 4 ст. 10 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань", якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного держаного реєстру, були внесені до нього, то такі відомості вважаються достовірними і можуть бути використані в спорі з третьою особою, доки до них не внесено відповідних змін.
У матеріалах справи не міститься, а відповідачем не надано суду доказів зміни інформації щодо його поштової адреси, яка є зареєстрованою у Єдиному державному реєстрі фізичних осіб-підприємців.
Водночас, апеляційний суд наголошує, що до повноважень господарських судів не віднесено установлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб - учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій. Тому відповідні процесуальні документи надсилаються господарським судом згідно з поштовими реквізитами учасників судового процесу, наявними в матеріалах справи, або які наведені в офіційних джерелах інформації.
Таким чином, колегія суддів звертає увагу на те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, у даному випадку, - суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 у справі №800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2019 у справі № 913/879/17, від 21.05.2020 у справі №10/249-10/19, від 15.06.2020 у справі № 24/260-23/52-б).
Разом з тим, частиною 6 ст. 242 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що днем вручення судового рішення є, зокрема: день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду (п. 4); день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси (п. 5).
Таким чином, оскільки на відповідному поштовому повідомленні за штрих-кодових ідентифікатором №0610276285974 (яким на адресу відповідача судом першої інстанції була направлена ухвала від 25.08.2025 про відкриття провадження) міститься довідка АТ «Укрпошта» з проставленням дати 01.09.2025 (відмитка про відсутність особи за місцем знаходження та повернення поштового відправлення відправнику), то з урахуванням вимог ухвали від 25.08.2025 та положень ч. 8 ст. 165, п. 8 ч. 2 ст. 176, п. 1 ч. 1 ст. 178 Господарського процесуального кодексу України, ФОП Тющенко В.М. повинен був надати до суду першої інстанції відзив на позов прокурора до 16.09.2025 (включно).
Право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку. Заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом (ст. 118 Господарського процесуального кодексу України).
Згідно з ч. 4 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Представник відповідача звернувся із заявою, сформованою в системі “Електронний суд” 07.11.2025 (вх. № 35409/25 від 07.11.2025), про ознайомлення з матеріалами справи в електронному вигляді ( внесення РНОКПП / коду ЄДРПОУ до додаткових відомостей про учасника справи та надання доступу до електронної справи ), в якій просить: надати йому (адвокат Карагяур Віктор Іванович, РНОКПП НОМЕР_1 ) доступ до електронної справи №916/3351/25 в підсистемі “Електронний суд”; перевести в електронну форму процесуальні та інші документи по справі, що надійшли до суду в паперовому вигляді.
Після чого, лише 17.11.2025 відповідачем через систему “Електронний суд” (вх. №36615/25 від 17.11.2025) був поданий відзив на позовну заяву, в якому останній просив поновити процесуальний строк для подання відзиву на позовну заяву у справі №916/3351/25. При цьому, в обґрунтування такої вимоги (поновлення) представник відповідача послався на не отримання ухвали Господарського суду Одеської області від 25.08.2025 та зазначив, що лише 06.11.2025 відповідачеві надійшла ухвала суду до застосунку “Дія” щодо призначення дати наступного судового засідання.
За змістом ч. 1 ст. 119 Господарського процесуального кодексу України, суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.
Встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду (ч. 2 ст. 119 Господарського процесуального кодексу України).
Зі змісту наведеної норми випливає, що за заявою учасника може бути продовжений тільки строк, який встановлений судом і який не сплив на час звернення учасника справи із заявою. Процесуальний строк може бути продовжений також з ініціативи суду. Разом з тим, на відміну від поновлення процесуального строку, вирішення судом питання про продовження процесуального строку не обумовлене вчиненням учасником процесуальної дії. Навпаки, процесуальний закон виходить з того, що процесуальний строк продовжується для вчинення процесуальної дії, яка ще не вчинена.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.12.2018 у справі №904/5995/16. 
Суд зазначає, що строк на подання відзиву на апеляційну скаргу встановлюється судом та відповідно до вимог процесуального закону може бути продовжений за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, з метою вчинення відповідної процесуальної дії, а не поновлений.
У даному випадку, як зазначалось вище, ухвалою суду про відкриття апеляційного провадження, саме судом був встановлений строк для подання відзиву – 15 днів з дня вручення відповідачу ухвали суду від 25.08.2025 про відкриття провадження у даній справі.
Таким чином, встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку (у даному випадку - до 16.09.2025 включно), чи з ініціативи суду, у той час як ФОП Тющенко В.М. звернувся з відзивом на апеляційну скаргу після закінчення цього строку та з заявою про поновлення відповідного строку. Проте, із заявою про продовження строку на подання відзиву на позовну заяву до суду відповідач не звертався.
Відтак, оскільки з заявою про продовження строків відповідач до суду не звертався, Південно-західний апеляційний господарський суд зазначає, що відповідний відзив місцевий господарський суд правильно залишив без розгляду.
Разом з тим, навіть якщо розглядати питання щодо поновлення строку на подання відзиву на позов, то суд першої інстанції абсолютно правильно зазначив, що відповідач не навів поважних причин, обставин непереборної сили, які унеможливили його звернення до суду своєчасно, з урахуванням вищезазначених висновків апеляційного суду відносно встановленого факту відсилки відповідачу процесуальних документів з відповідними вимогами на належну адресу ФОП Тющенка В.М. та відсутністю обов`язку у суду встановлювати дійсне місцезнаходження сторони судового провадження.
Колегія суддів ще раз вказує про те, що у разі, якщо ухвалу про вчинення відповідної процесуальної дії направлено судом за належною адресою, тобто на адресу вказану у витязі з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб та громадських формувань і повернуто підприємством зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії.
При цьому, сам лише факт не отримання кореспонденції, якою суд, з додержанням вимог процесуального закону, надсилав ухвалу для вчинення відповідних дій за належною адресою та яка повернулася в суд, у зв`язку з її неотриманням адресатом, не може вважатися поважною причиною не виконання ухвали суду, оскільки зумовлений не об`єктивними причинами, а суб`єктивною поведінкою сторони щодо отримання кореспонденції, яка надходила на його адресу.
Неотримання вищенаведених ухвал у даній справі відповідачем та повернення їх до суду з відповідними відмітками є наслідками дій (бездіяльності) відповідача щодо їх належного отримання та повідомлення суду про зміну свого місцезнаходження, тобто його власною волею.
Таким чином, апеляційний суд відхиляє апеляційні доводи відповідача щодо необґрунтованої відмови суду першої інстанції у врахуванні позиції ФОП Тющенка В.М., яка була ним викладена у відзиві на позовну заяву.
Щодо суті спору
Земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією (ч.1 ст.13 Конституції України).
Статтею 14 Конституції України визначено, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.
За змістом ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю та мирно володіти своїм майном.
Відповідно до ч. 1 ст. 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Приписами ч.ч. 1, 2 ст. 319 Цивільного кодексу визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
Згідно із ч. 1 ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
За положеннями ст. ст. 3, 15, 16 Цивільного кодексу України, правовою підставою для звернення до господарського суду є захист порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів. За результатами розгляду такого спору має бути визначено і, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце (аналогічній висновок викладено у постанові Верховного Суду від 14.08.2018 у справі №910/23369/17).
Відповідно до ч. 2 ст. 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.
Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ч. 1 ст. 391 Цивільного кодексу України).
Тобто, серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, у тому числі усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (ст. 391 Цивільного кодексу України, ч. 2 ст. 152 Земельного кодексу України).
Зважаючи, що правопорушення є таким, що триває у часі, власник майна може звернутися за захистом свого права протягом всього часу, поки воно триває.
Наведений спосіб захисту можна реалізувати шляхом подання негаторного позову.
Негаторний позов пред`являється власником за умови, що він має майно у своєму володінні, однак протиправна поведінка інших осіб перешкоджає йому здійснювати права користування та розпорядження ним.
Відтак, у даному випадку прокурор звернувся до суду в інтересах держави в особі власника земельної ділянки з негаторним позовом і суду належить в першу чергу з`ясувати чи має місце порушення прав власника в користуванні та розпорядженні належною йому земельною ділянкою.
При цьому, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18.09.2024 у справі №914/1785/22 також виснувала, що якщо нежитлові приміщення є тимчасовими спорудами, які не відносяться до нерухомого майна, збудовані на земельній ділянці комунальної власності, що використовується власником цих приміщень без установлених законом підстав, ефективним способом захисту порушеного права власника земельної ділянки є негаторний позов (ст. 391 Цивільного кодексу України), зокрема шляхом скасування державної реєстрації права приватної власності на такі приміщення.
Судова колегія звертає увагу на те, що за змістом ч. 2 ст. 60 Закону України від 21.05.1997 «Про місцеве самоврядування в Україні», підставою для набуття права комунальної власності є передача майна територіальним громадам безоплатно державою, іншими суб`єктами права власності, а також майнових прав, створення, придбання майна органами місцевого самоврядування в порядку, встановленому законом.
У п. 10 прикінцевих та перехідних положень вказаного Закону передбачено, зокрема, що з набранням чинності цим Законом майно, яке до прийняття Конституції України у встановленому законодавством порядку передане державою до комунальної власності адміністративно-територіальних одиниць та набуте ними на інших законних підставах, крім майна, що відчужене у встановленому законом порядку, є комунальною власністю відповідних територіальних громад сіл, селищ, міст. Майно, передане до комунальної власності областей і районів, а також набуте на інших законних підставах, є спільною власністю територіальних громад сіл, селищ, міст, управління яким відповідно до Конституції України здійснюють районні і обласні ради або уповноважені ними органи. 
Із уведенням у дію 01.01.2002 нового Земельного кодексу України у комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної та державної власності, а також земельні ділянки за їх межами, на яких розташовані об`єкти комунальної власності, про що зазначено у ч. 2 ст. 83 Земельного кодексу України.
При цьому, статтею 79 Земельного кодексу України визначено, що земельна ділянка – це частина земної поверхні з установленими межами та певним місцем розташування. Право власності на земельну ділянку поширюється в її межах на поверхневий (ґрунтовий) шар, а також на водні об`єкти, ліси і багаторічні насадження, які на ній знаходяться, якщо інше не встановлено законом та не порушує прав інших осіб. 
Отже, принцип розмежування земель державної і комунальної власності відображено у положеннях Земельного кодексу України, який, зокрема, полягає у визнанні пріоритету належності земель у межах населеного пункту відповідній територіальній громаді.
Тобто, всі землі у межах населеного пункту вважаються такими, що із 01.01.2002 перебувають у комунальній власності, крім земель, належність яких державі або приватним власникам зафіксована у Земельному кодексі України.
З 01.01.2013 набув чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності», за змістом п. 3 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» якого з дня набрання чинності цим Законом землями комунальної власності відповідних територіальних громад вважаються:
а) земельні ділянки на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності відповідної територіальної громади; які перебувають у постійному користуванні органів місцевого самоврядування, комунальних підприємств, установ, організацій;
б) всі інші землі, розташовані в межах відповідних населених пунктів, крім земельних ділянок приватної власності та земельних ділянок, зазначених у підпунктах «а» і «б» пункту 4 цього розділу.
Таким чином, у комунальній власності територіальної громади м. Одеси перебувають усі землі в межах м. Одеси, крім земельних ділянок приватної та державної власності, незалежно від стану формування земельної ділянки (такі висновки наведено у постанові Верховного Суду від 19.09.2023 у справі №902/639/22).
Розташування земельної ділянки на території відповідного міста свідчить про те, що така земельна ділянка перебуває у комунальній власності територіальної громади міста в силу закону через її територіальне розташування в межах населеного пункту, а тому право власності на таку земельну ділянку та право розпорядження нею шляхом прийняття відповідного рішення належить органу місцевого самоврядування, який діє у відповідних правовідносинах від імені територіальної громади міста, - міській раді. 
Згідно з ч. 1 ст. 60 Закону України “Про місцеве самоврядування” територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності, зокрема, на землю.
Право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб`єктів. Об`єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом (ч. 8 ст. 60 Закону України “Про місцеве самоврядування”).
Суб`єктами права на землі комунальної власності є територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування (п. «б» ст. 80 Земельного кодексу України).
Частиною 1 ст. 143 Конституції України визначено, що територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності.
У відповідності до ч. 1 ст. 10 Закону України “Про місцеве самоврядування” сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.
Отже, право власності територіальної громади виникає на відповідні землі комунальної власності в силу їх територіального розташування в межах населеного пункту (постанова Верховного Суду від 05.03.2019 у справі № 910/6317/18).
Відтак, даному випадку право комунальної власності на земельну ділянку, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , підтверджено саме розташуванням цієї земельної ділянки у межах м. Одеси.
Разом з тим, як зазначалось вище, на земельній ділянці за адресою АДРЕСА_1 знаходиться тимчасова споруда, право приватної власності на яку зареєстровано за ОСОБА_1 .
Так, відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, яка міститься у матеріалах даної справи, рішенням державного реєстратора Лиманської селищною ради Роздільнянського району Одеської області Карпенка А.А. від 22.10.2021 №61069188 за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на допоміжну будівлю нежитлову будівлю, загальною площею 10,9 кв. м, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 (РНОНМ 2484556551100, номер відомостей про речове право 44583311).
У контексті наведеного судова колегія звертає увагу на те, що Державний реєстр прав містить відомості про зареєстровані речові права на нерухоме майно, об`єкти незавершеного будівництва, майбутні об`єкти нерухомості та їх обтяження, а також про взяття на облік безхазяйного нерухомого майна і ціну (вартість) нерухомого майна, об`єкта незавершеного будівництва, майбутнього об`єкта нерухомості та речових прав на нього чи розмір плати за користування нерухомим майном за відповідними правочинами, відомості та електронні копії документів, подані у паперовій формі, або документи в електронній формі, на підставі яких проведено реєстраційні дії, а також документи, сформовані за допомогою програмних засобів ведення Державного реєстру прав під час проведення таких реєстраційних дій, та відомості реєстрів (кадастрів), автоматизованих інформаційних систем, отримані державним реєстратором шляхом безпосереднього доступу до них чи в порядку інформаційної взаємодії таких систем з Державним реєстром прав. Відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою до моменту державної реєстрації припинення таких прав, обтяжень у порядку, передбаченому цим Законом (ч.ч. 1, 5 ст. 12 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень").
Відповідно до ч. 4 ст. 334 Цивільного кодексу України, права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.
Отже, за вимогами законодавства, право власності на нерухоме майно в Україні виникає з моменту його державної реєстрації в Державному реєстрі речових прав. Обов`язковій реєстрації підлягають будинки, квартири, земельні ділянки, споруди та об`єкти незавершеного будівництва. Без реєстрації право власності вважається незавершеним.
Апеляційна колегія також виходить з того, що у разі набуття права власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, розміщений на земельній ділянці (крім земель державної, комунальної власності), право власності на таку земельну ділянку одночасно переходить від відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта до набувача такого об`єкта без зміни її цільового призначення. У разі, якщо відчужувачу (попередньому власнику) такого об`єкта належала частка у праві спільної власності на земельну ділянку, до набувача цього об`єкта переходить право власності на таку частку (ч. 1 ст. 120 Земельного кодексу України).
Відповідно до ч. 1 ст. 377 Цивільного кодексу України до особи, яка набула право власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, право власності на який зареєстровано у визначеному законом порядку, або частку у праві спільної власності на такий об`єкт, одночасно переходить право власності (частка у праві спільної власності) або право користування земельною ділянкою, на якій розміщений такий об`єкт, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта, у порядку та на умовах, визначених Земельним кодексом України. Істотною умовою договору, який передбачає перехід права власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, який розміщений на земельній ділянці і перебуває у власності відчужувача, є умова щодо одночасного переходу права власності на таку земельну ділянку (частку у праві спільної власності на неї) від відчужувача (попереднього власника) відповідного об`єкта до набувача такого об`єкта.
Проте, з огляду на матеріали справи вбачається, що єдиним договором, який був укладений між Одеською міською радою (в особі Управління розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів) та ФОП Тющенком В.М., є Договір від 12.09.2016 №ТС – 1303/16 на право тимчасового користування місцями для розташування тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності, за яким відповідачу надано право за плату тимчасово використовувати земельну ділянку за адресою: м. Одеса, вул. Новосельського, 101 як місце під розташування групи тимчасової споруди для здійснення підприємницької діяльності.
Будь-якого іншого договору (у тому числі, який би передбачав перехід права власності на земельну ділянку за адресою м. Одеса, вул. Новосельського, 101, 101/1), що був укладений між Одеською міською радою та ФОП Тющенком В.М., у матеріалах справи немає.
Також, як правильно встановлено судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні, за інформацією Департаменту земельних ресурсів Одеської міської ради рішення про передачу у власність або користування (оренду) земельної ділянки за адресою м. Одеса, вул. Новосельського, 101, 101/1 Одеською міською радою не приймались. 
Аналогічно, за інформацією КП “Право” Одеської міської ради в Адресному реєстрі міста Одеси адреса: м. Одеса, вул. Новосельського, 101/1 – відсутня, резервування вказаної адреси відповідно до Положення про Адресний реєстр міста Одеси, затвердженого рішенням Виконавчого комітету Одеської міської ради від 28.07.2009 №809, не здійснювалось, а відповідна довідка з Адресного реєстру міста Одеси не видавалась. 
Однак, як вже згадувалось вище у даній постанові, право власності за Тющенком В.М. на допоміжну будівлю - нежитлову будівлю, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 все ж була проведена і, як свідчать матеріали даної справи, державна реєстрація допоміжної будівлі - нежитлової будівлі відбулася на підставі довідки, серія та номер: б/н, видавник: ТОВ “АРХБУД ІНЖИНІРИНГ” та технічного паспорту серія та номер: ТІ01:7232-9195- 4138-5027, виданий 18.10.2021, видавник: ЄДЕССБ.
З урахуванням вказаного, апеляційний суд наголошує на тому, що у відповідності до ст. 182 Цивільного кодексу України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Відмова у державній реєстрації права на нерухомість, ухилення від реєстрації, відмова від надання інформації про реєстрацію можуть бути оскаржені до суду. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом. 
Відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, розміщене на території України, та обтяжень таких прав регулюються Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".
Відповідно до п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (тут і далі - в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; Державний реєстр речових прав на нерухоме майно - єдина державна інформаційна система, що забезпечує обробку, збереження та надання відомостей про зареєстровані речові права на нерухоме майно та їх обтяження.
Також статтею 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" визначено, що заявником є власник, інший правонабувач, сторона правочину, у яких виникло, перейшло чи припинилося речове право, або уповноважені ними особи - у разі подання документів для проведення державної реєстрації набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав.
Згідно з ч. 1 ст. 3 Закону України “Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень”, загальними засадами державної реєстрації прав є, серед іншого, гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження; внесення відомостей до Державного реєстру прав виключно на підставах та в порядку, визначених цим Законом; відкритість та доступність відомостей Державного реєстру прав.
Пунктом 1 ч. 1 ст. 4 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" встановлено, що право власності підлягає державній реєстрації.
Державний реєстратор встановлює, зокрема, відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями; перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення; під час проведення реєстраційних дій обов`язково використовує відомості Державного земельного кадастру та Єдиного реєстру дозвільних документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт і засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, відомостей про повернення на доопрацювання, відмову у видачі, скасування та анулювання зазначених документів, а також використовує відомості, отримані у порядку інформаційної взаємодії Державного реєстру прав з Єдиним державним реєстром судових рішень (ч. 3 ст. 10 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень").
Частиною 2 ст. 12 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" передбачено, що записи, які містяться у Державному реєстрі прав, повинні відповідати відомостям, що містяться у документах, на підставі яких проведені реєстраційні дії. У разі їх невідповідності пріоритет мають відомості, що містяться в документах, на підставі яких проведено реєстраційні дії.
За положеннями ч. 1 ст. 22 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" документи, що подаються для державної реєстрації прав, повинні відповідати вимогам, встановленим цим Законом та іншим нормативно-правовими актами.
Перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень (ч. 2 ст. 18 Закону України “Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень”).
У відповідності до ч. 8 ст. 18 Закону України “Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень”, державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим/отриманим документам.
Приписами ч. 1 ст. 26 Закону України "Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень" передбачено, що за результатом розгляду документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор на підставі прийнятого ним рішення про державну реєстрацію прав вносить відомості про речові права, обтяження речових прав до Державного реєстру прав.
Положеннями ст. 27 вказаного Закону передбачено, що державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі:
1) укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката;
2) свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя у разі смерті одного з подружжя, виданого нотаріусом або консульською установою України, чи його дубліката;
3) свідоцтва про право на спадщину, виданого нотаріусом або консульською установою України, чи його дубліката;
4) виданого нотаріусом свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів) та свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів), якщо прилюдні торги (аукціони) не відбулися, чи їх дублікатів;
5) свідоцтва про право власності, виданого органом приватизації наймачам житлових приміщень у державному та комунальному житловому фонді, чи його дубліката;
6) свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого до 1 січня 2013 року органом місцевого самоврядування або місцевою державною адміністрацією, чи його дубліката;
7) рішення про закріплення нерухомого майна на праві оперативного управління чи господарського відання, прийнятого власником нерухомого майна чи особою, уповноваженою управляти таким майном;
8) державного акта на право приватної власності на землю, державного акта на право власності на землю, державного акта на право власності на земельну ділянку або державного акта на право постійного користування землею, виданих до 1 січня 2013 року;
9) судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно;
10) ухвали суду про затвердження (визнання) мирової угоди;
11) заповіту, яким установлено сервітут на нерухоме майно;
12) рішення уповноваженого законом органу державної влади про повернення об`єкта нерухомого майна релігійній організації;
13) рішення власника майна, уповноваженого ним органу про передачу об`єкта нерухомого майна з державної у комунальну власність чи з комунальної у державну власність або з приватної у державну чи комунальну власність;
13-1) договору, яким встановлюється довірча власність на нерухоме майно, та акта приймання-передачі нерухомого майна, яке є об`єктом довірчої власності;
13-2) актів приймання-передачі нерухомого майна неплатоспроможного банку перехідному банку, що створюється відповідно до статті 42 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб";
14) інших документів, що відповідно до законодавства підтверджують набуття, зміну або припинення прав на нерухоме майно.
Положеннями п. 1 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою кабінету Міністрів України від 25.12.2015 №1127 (надалі - Порядок) (тут і далі - в редакції, чинній на час проведення реєстрації) передбачено, що він визначає умови, підстави та процедуру проведення відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, об`єкти незавершеного будівництва та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав), перелік документів, необхідних для її проведення, права та обов`язки суб`єктів у сфері державної реєстрації прав, а також умови, підстави та процедуру взяття на облік безхазяйного нерухомого майна.
За положеннями п. 40 Порядку державна реєстрація прав проводиться на підставі документів, необхідних для відповідної реєстрації, передбачених Законом України “Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень”, іншими законами України та цим Порядком.
Пунктом 41 Порядку встановлено, що для державної реєстрації права власності на новозбудований об`єкт нерухомого майна подаються:
1) документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта;
2) технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна;
3) документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси;
4) письмова заява або договір співвласників про розподіл часток у спільній власності на новозбудований об`єкт нерухомого майна (у разі, коли державна реєстрація проводиться щодо майна, що набувається у спільну часткову власність);
5) договір про спільну діяльність або договір простого товариства (у разі, коли державна реєстрація проводиться щодо майна, будівництво якого здійснювалось у результаті спільної діяльності).
Документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта, не вимагається у разі, коли реєстрація такого документа здійснювалася в Єдиному реєстрі документів.
У такому разі державний реєстратор відповідно до наданих заявником у відповідній заяві відомостей про реєстраційний номер документа, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта, обов`язково перевіряє наявність реєстрації такого документа в Єдиному реєстрі документів, відсутність суперечностей між заявленими правами та відомостями, що містяться в цьому Реєстрі.
Документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси, не вимагається у разі, коли державна реєстрація права власності проводиться на індивідуальний (садибний) житловий будинок, садовий, дачний будинок, збудований на земельній ділянці, право власності на яку зареєстровано в Державному реєстрі прав. У такому разі заявник в поданій заяві обов`язково зазначає відомості про кадастровий номер відповідної земельної ділянки, за яким державним реєстратором отримуються відомості Державного земельного кадастру з метою встановлення місця розташування земельної ділянки, на якій споруджено відповідний об`єкт, для подальшого відображення таких відомостей як адреси об`єкта нерухомого майна.
Документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси, також не вимагається у разі, коли адреса отримана під час реалізації експериментального проекту з присвоєння адрес об`єктам будівництва та об`єктам нерухомого майна та зазначена в документі, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта. У такому разі державний реєстратор відповідно до зазначених заявником у відповідній заяві відомостей про реєстраційний номер документа, що згідно з вимогами законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта, обов`язково перевіряє відсутність суперечностей між заявленою адресою та відомостями, що містяться в Єдиному реєстрі документів.
Отже, як правильно виснував суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні, аналізуючи вище вказані норми законодавства, державний реєстратор приймає рішення про державну реєстрацію прав лише після перевірки наявності необхідних для цього документів та їх відповідності вимогам законодавства.
Як зазначалось вище, у даному спірному випадку реєстрація права власності проведена державним реєстратором Лиманської селищної ради Роздільнянського району Одеської області – Карпенком А.А. на підставі довідки, серія та номер: б/н, видавник: ТОВ “АРХБУД ІНЖИНІРИНГ” та технічного паспорту серія та номер: ТІ01:7232-9195- 4138-5027, виданий 18.10.2021, видавник: ЄДЕССБ.
Разом з тим, технічний паспорт є лише документом, яким оформлюється технічна інвентаризація об`єкта та який свідчить про фактичний стан нерухомості (площу, поверховість тощо).
При цьому, технічний паспорт не є правовстановлюючим документом, а відтак не може слугувати самостійною підставою для здійснення державної реєстрації.
Довідка, в свою чергу, складена на підставі проведеної технічної інвентаризації, також не є правовстановлюючим документом чи будь-яким іншим документом, який надає підстави для проведення реєстраційних дій щодо об`єкта нерухомості.
Вказане узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними останнім у постановах від 03.04.2024 у справі №916/781/19, від 09.02.2022 у справі №752/9104/18.
Зокрема, у справі №752/9104/18, Верховний Суд зазначив про те, що технічний паспорт - це документ, що складається на основі матеріалів технічної інвентаризації об`єкта нерухомого майна, містить основні відомості про нього (місцезнаходження (адреса), склад, технічні характеристики, план та опис об`єкта, ім`я/найменування власника/замовника, відомості щодо права власності на об`єкт нерухомого майна, відомості щодо суб`єкта господарювання, який виготовив технічний паспорт тощо) та видається замовнику. При цьому, сформулював висновок про те, що технічний паспорт не є правовстановлюючим документом на будинок, а лише констатує його наявність із зазначенням адреси, плану та технічних характеристик.
Відтак, за обставин ненадання з боку ФОП Тющенка Віталія Михайловича документів, що посвідчують право власності або інше законне право на об`єкт нерухомого майна, розташованого за адресою: м. Одеса, вул. Новосельського, 101/1, документів, що підтверджують виникнення, перехід та припинення речових прав на земельну ділянку, на якій розташоване нерухоме майно, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що у державного реєстратора були відсутні законні підстави для вчинення оспорюваних реєстраційних дій.
Інші документи, передбачені ст. 27 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" та пунктом 41 Порядку в матеріалах вказаних вище реєстраційних справ також відсутні.
У той же час судом не встановлено наявності у справі будь-яких первинних правовстановлюючих документів, які б підтверджували відповідне речове право відповідача на земельну ділянку за адресою: м. Одеса, вул. Новосельського, 101/1, на якій зареєстровано нерухоме майно – нежитлова будівля загальною площею 10,9 кв.м.
В свою чергу, як встановлено судом, земельна ділянка, на якій перебуває спірний об`єкт нерухомості, належить територіальній громаді міста Одеси, а Одеська міська рада не приймала рішення щодо передачі у власність цієї земельної ділянки відповідачу.
З огляду на вищевикладене, враховуючи наявні матеріали у справи, апеляційна колегія зазначає про відсутність у державного реєстратора Лиманської селищної ради Роздільнянського району Одеської області – Карпенком А.А. визначених законом підстав для прийняття оспорюваного рішення, оскільки реєстрація права власності на нежитлову будівлю, розташовану за адресою: м. Одеса, вул. Новосельського, 101/1, загальною площею 10,9 кв.м., здійснена в порушення Закону України “Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень” та за відсутності обов`язкових документів, визначених п. 41 Порядку.
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у справі №916/781/19, що відображено у постанові від 03.04.2024.
Отже, оскільки реєстрація за відповідачем права власності на спірне майно відбулася на підставі документів, які не відповідають вимогам законодавства, що не може свідчити про правомірне набуття відповідачем нерухомого майна у власність, то вказане є підставою для скасування рішень державного реєстратора про державну реєстрацію права на це майно.
Судова колегія звертає увагу на те, що за змістом ст. 2 Закону України “Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень”, державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності із фактом його державної реєстрації.
При дослідженні обставин існування в особи права власності, першочерговим є встановлення підстави, на якій особа набула це право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає.
Вказаної правової позиції дотримується Верховний Суд у постановах від 24.01.2020 у справі № 910/10987/18 та від 07.10.2020 у справі № 920/728/18.
За відсутності законних підстав для здійснення державної реєстрації за відповідачем права власності на нежитлове приміщення по вул. Новосельського, 101/1 у м. Одесі, сама по собі державна реєстрація не свідчить про виникнення права власності на вказане нерухоме майно у відповідача.
Разом з тим, оскільки вказана земельна ділянка належить до комунальної власності територіальної громади міста Одеси виключно Одеська міська рада має право розпоряджатися нею, відповідно до норм ст. 9 Земельного кодексу України.
Суд наголошує, що державна реєстрація нерухомого майна на чужій земельній ділянці є фактично і реєстрацією обмеження права власника землі.
Вказаної правової позиції дотримується Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19.05.2020у справі № 916/1608/18.
За таких обставин, враховуючи приписи чинного законодавства та наявні матеріали справи, з урахуванням встановлених судом обставин щодо прийняття державним реєстратором Лиманської селищної ради Роздільнянського району Одеської області – Карпенком А.А. рішення від 22.10.2021 індексний номер 61069188 про державну реєстрацію права приватної власності Тющенка В.М. на нежитлову будівлю – допоміжну будівлю, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 10,9 кв.м., судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що вказане рішення було прийнято з порушенням норм чинного законодавства, у зв`язку з чим висновок суду про задоволення позовних вимог прокурора про усунення Одеській міській раді перешкод в користуванні та розпорядженні земельною ділянкою шляхом скасування державної реєстрації права приватної власності є правильним.
Частинами ч.ч.1, 2, 3 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Відтак, приймаючи до уваги положення чинного законодавства і встановлені обставини справи, колегія суддів приходить до висновку, що апелянтом не наведено переконливих аргументів у відповідності з нормами чинного законодавства, щодо спростування висновків суду першої інстанції в зв`язку з чим, колегія суддів не вбачає правових підстав для задоволення апеляційної скарги.
При цьому, суд звертає увагу сторін на те, що згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (ЄСПЧ), яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів… мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. І хоча п.1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суду обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Саме такі висновки викладені у рішенні ЕСПЧ від 10.02.2010р.у справі "Серявін та інші проти України".
Тому, відносно частини інших аргументів апеляційної скарги колегія суддів зазначає, що вони були досліджені судом, проте, не наводяться у судовому рішенні, позаяк не покладаються в його основу, оскільки не спростовують висновків, викладених у рішенні Господарського суду Одеської області від 01.12.2025 у справі №916/3351/25, а лише фактично свідчать про незгоду відповідача з останніми, проте не впливають на правильність вирішення спору по суті та остаточний висновок.
Судова колегія вважає, що місцевий господарський суд з достатньою повнотою дослідив усі обставини справи, дав належну оцінку представленим доказам; висновки суду не суперечать матеріалам справи; обставини, які мають значення по справі, судом установлені правильно. Порушень норм матеріального та процесуального права не установлено, оскаржене рішення є вмотивованим. Місцевим судом зазначено з достатньою ясністю підстави, на яких ґрунтуються його висновки, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Хаджинастасиу проти Греції»), у зв`язку з чим, суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для зміни або скасування рішення Господарського суду Одеської області від 01.12.2025 у справі №916/3351/25 за наведених апелянтом доводів та мотивів апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 276 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що апеляційна скарга Фізичної особи-підприємця Тющенка Віталія Михайловича на рішення Господарського суду Одеської області від 01.12.2025 у справі №916/3351/25 задоволенню не підлягає. Рішення Господарського суду Одеської області від 01.12.2025 у справі №916/3351/25 слід залишити без змін.
З огляду на те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, в порядку ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати зі сплати судового збору за подання та розгляд апеляційної скарги не відшкодовуються.
Керуючись ст.ст. 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Південно-західний апеляційний господарський суд, –

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Тющенка Віталія Михайловича залишити без задоволення, рішення Господарського суду Одеської області від 01.12.2025 у справі №916/3351/25 - без змін.
Постанова відповідно до вимог ст. 284 Господарського процесуального кодексу України набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у 20-денний строк.
Повний текст постанови складений та підписаний 30.03.2026.

Головуючий суддя Савицький Я.Ф.

Суддя Принцевська Н.М.

Суддя Таран С.В.