П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 лютого 2026 р.	м. Одеса	Справа № 420/31719/24	

Перша інстанція суддя Левчук О.А.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:
судді-доповідача Яковлєва О.В.,
суддів Єщенка О.В., Крусяна А.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 23 грудня 2024 року, у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання рішення протиправним, його скасування та зобов`язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И Л А :

Позивач звернувся до суду з позовом у якому заявлено вимоги Державній міграційній службі України, а саме:
- визнання визнати протиправним та скасувати рішення від 27 травня 2024 року № 76-24, яким ОСОБА_1 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; 
- зобов`язання прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту стосовно ОСОБА_1 . 
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 23 грудня 2024 року відмолено у задоволенні позовних вимог.
Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням позивачем подано апеляційну скаргу з якої вбачається про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а тому просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги.
Вимоги апеляційної скарги обґрунтовано тим, що судом першої інстанції не надано належної оцінки інформації по країні походження позивача та посиланням позивача на історію його переслідувань, а як наслідок зроблено помилковий та передчасний висновок про відмову у задоволенні позовних вимог.
В свою чергу, відповідачем подано відзив на отриману апеляційну скаргу у якому зазначено, що судом першої інстанції прийнято законне та обґрунтоване рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, так як відсутні підстави для визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду, а також правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права та правової оцінки обставин у справі, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , 1974 р.н., є громадянином Лівану, за національністю – ліванець, за етнічною належністю – араб.
Згідно матеріалів особової справи, ОСОБА_1 02 серпня 2000 року кораблем прибув до м. Одеса, легально, на підставі паспортного документу та оформленої візи.
При цьому, 07 лютого 2007 року ОСОБА_1 звернувся із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 60-64 т. 2).
Проте, 05 травня 2008 року Державним комітетом України у справах національностей та релігій прийнято рішення № 262-08, яким відмовлено в наданні статусу біженця ОСОБА_1 (а.с. 123 т. 2).
В свою чергу, ОСОБА_1 оскаржив рішення № 262-08 від 05 травня 2008 року до суду (а.с. 130-142 т. 2).
Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 18 серпня 2010 року, у справі № 2-а/8111/08/1570, залишеною без змін ухвалою Вищого адміністративного суду, відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 (а.с. 143-152 т. 2).
В свою чергу, 26 липня 2012 року ОСОБА_1 повторно звернувся до ГУ ДМС в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 4 т. 2).
Проте, 27 квітня 2015 року Державною міграційною службою України прийнято рішення № 339-15, яким відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Ліванської Республіки Іззіддін ОСОБА_2 (а.с. 46 т. 1).
ОСОБА_1 також оскаржив рішення № 339-15 від 27 квітня 2015 року до Одеського окружного адміністративного суду (а.с. 48-54 т. 1).
Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 19 вересня 2016 року, у справі № 815/4396/16, адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання неправомірними дій та скасування рішення - повернуто позивачеві.
В свою чергу, 28 вересня 2023 року ОСОБА_1 втретє звернувся до ГУ ДМС в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 101-103 т. 1)
При цьому, 12 квітня 2024 року управлінням з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області складено висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту ОСОБА_1 (а.с. 78-94 т. 1).
З іншого боку, 27 травня 2024 року Державною міграційною службою України прийнято рішення № 76-24, яким відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Ліванської Республіки Іззіддін ОСОБА_2 (а.с. 77 т. 1).
Тому, 03 жовтня 2024 року ОСОБА_1 отримав повідомлення № 54 від 03 червня 2024 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 72 т. 1).
Не погоджуючись із прийнятим рішенням, позивач звернувся до суду із даним позовом. 
За наслідком з`ясування обставин справи, судом першої інстанції зроблено висновок про відмову в задоволенні позовних вимог, так як відсутні підстави вважати позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з чим погоджується колегія суддів, з огляду на наступне.

Так, Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» визначає порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні.
Згідно п. 1 ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.
Згідно п. 4 ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.
Згідно п. 13 ч. 1 ст. 1 «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», особа, яка потребує додаткового захисту,- особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.
Згідно ч. 1 ст. 6 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об`єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім`ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).
Згідно ч. 1 ст. 10 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», рішення за заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у тому числі стосовно перебуваючих з ним на території України неповнолітніх дітей (членів сім`ї заявника або таких, які знаходяться під його опікою чи піклуванням), внесених до анкети заявника, на визнання яких біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, є письмова згода заявника, висловлена в анкеті чи заяві, приймається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом місяця з дня отримання особової справи заявника та письмового висновку. Строк прийняття рішення може бути продовжено керівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, але не більш як до трьох місяців.
Згідно ч. 5 ст. 10 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
У разі виявлення помилок або неточностей у відомостях про особу, внесених до рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом місяця з дня отримання особової справи біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, з письмовим висновком, приймає рішення про їх виправлення та здійснює обмін документів, виданих на підставі такого рішення.
Згідно ч. 13 ст. 10 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», у разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, прийняв рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа цього центрального органу виконавчої влади протягом семи робочих днів з дня його отримання надсилає або видає особі, стосовно якої прийнято зазначене рішення, письмове повідомлення з викладенням причин відмови і роз`ясненням порядку оскарження такого рішення. Довідка про звернення за захистом в Україні продовжується, якщо особа оскаржує таке рішення.

Колегією суддів встановлено, що ОСОБА_1 є громадянином Лівану, який з 2000 року перебуває на території України та у вересні 2023 року звернувся до міграційного органу із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».
В даному випадку, як вбачається з наданої іноземцем інформації, він не може та не бажають користуватися захистом своєї країни через наявність побоювань щодо можливих переслідувань органами державної влади за наслідком пред`явлення йому неофіційного звинувачення у співпраці з армією Ізраїлю під час проходження ним військової служби в армії Лівану у 1995-1996 роках.
В свою чергу, міграційним органом встановлено відсутність умов для визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Між тим, перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог, в межах доводів та вимог апеляційної скарги позивача, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
В даному випадку, для надання іноземцю статусу біженця, в першу чергу, важлива оцінка доводам клопотання шукача притулку, якими він обґрунтовує своє звернення за захистом.
При цьому, самі лише посилання на загальну ситуацію щодо стану дотримання прав людини в певній країні не можуть слугувати єдиною підставою для формування безпомилкового висновку про те, що у випадку повернення до країни громадянської належності позивачу буде загрожувати індивідуальна серйозна небезпека у вигляді переслідування, тортур, нелюдського або принизливого поводження чи покарання.
В свою чергу, щодо доводів заяви позивача про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, колегія суддів зазначає, що доводи позивача міститись лише загальну інформацію про можливе його переслідування, як колишнього військовослужбовця, за звинуваченнями у співпраці з армією Ізраїлю.
Проте, будь-яких доказів, з яких можливо встановити факт реального переслідування позивача чи його родини, або застосування до позивача впливу та накладення будь-яких санкцій, за наслідком служби позивача у армії Лівану у 1995-1996 роках, останнім не надано до міграційного органу та суду.
З іншого боку, важливою обставиною даної справи є той факт, що позивач вільно виїхав з Лівану у 2000 році, без будь-яких переслідувань. 
При цьому, прибувши в Україну у 2000 року, позивач вже двічі отримував відмови у отриманні спірного статусу, так як повідомлені позивачем аналогічні історії його переслідування були визнані необґрунтованими.

Тому, третє звернення позивача у 2023 році до міграційного органу, на переконання колегії суддів, не має реальної мети щодо отримання міжнародного захисту в Україні, а свідчить лише про бажання позивача легалізувати своє знаходження в Україні.
Враховуючи вищевикладене судова колегія вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.
Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 23 грудня 2024 року – без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Суддя-доповідач 		О.В. Яковлєв	
Судді	  	О.В. Єщенко   А.В. Крусян