Справа №750/9560/25
Провадження №2/751/419/26 

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12 лютого 2026 року місто Чернігів

Новозаводський районний суд міста Чернігова

в складі: головуючого – судді Топіхи Р.М., 
за участю: 
секретаря судового засідання Островської А.С.,
представника позивача – адвоката Прокоф`єва Б.І.,
представника відповідача ОСОБА_1 – адвоката
Кириченко Ю.Ю., 

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою  ОСОБА_2 в особі законного представника ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог, приватний нотаріус Чернігівського міського нотаріального округу Гостар Людмила Анатоліївна, про визнання недійсним договору дарування земельної ділянки та скасування рішення про державну реєстрацію,
ВСТАНОВИВ:
І. Стислий виклад позиції позивача.
Представник позивача – адвокат Прокоф`єв Б.І. в інтересах
 ОСОБА_2 в особі законного представника ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про визнання недійсним Договору дарування земельної ділянки з кадастровим номером 7410100000:01:053:5112, площею 0,0806 га, з цільовим призначенням для індивідуального садівництва, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , який укладено між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 04 вересня 2024 року, посвідчений приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Гостар Людмилою Анатоліївною, зареєстрований в реєстрі за № 766, та скасування державної реєстрації права власності за ОСОБА_4 на вказану земельну ділянку, яке зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 04 вересня 2024 року, номер запису про право власності 56533520, та витребування земельної ділянку із володіння ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 , а також стягнення з відповідачів на користь позивача всіх понесених судових витрат.
Вимоги обґрунтовує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивачки та син відповідачки-1 ОСОБА_5 , у зв`язку з чим відкрилася спадщина на належне йому майно. Спадкоємцями майна ОСОБА_5 в рівних частках є його малолітня дочка – ОСОБА_2 (Позивач) та його мати ОСОБА_6 (Відповідач-1) по 1/2 частці кожній. Спадщина, на яку видано свідоцтво про право на спадщину, складається з автомобіля марки «HYUNDAI», моделі «ELANTRA», 2018 року випуску з державним номерним знаком НОМЕР_1 .
Рішенням Деснянського районного суду міста Чернігова від 20 серпня 2024 року задоволено позовні вимоги  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошової компенсації вартості частки у спільному майні, припинення права власності на частку у спільному майні, зокрема стягнуто з ОСОБА_6 на користь
 ОСОБА_2 грошову компенсацію за 1/2 частку автомобіля марки «HYUNDAI», моделі «ELANTRA», 2018 року випуску, з державним номерним знаком НОМЕР_1 в розмірі 287 430 гривень та визначено, що право власності ОСОБА_2 на 1/2 частку автомобіля припиняється з дня отримання нею грошової компенсації від ОСОБА_6 за цю частку автомобіля, визнавши за ОСОБА_6 право власності на 1/2 частку вказаного автомобіля. 
11 жовтня 2024 року приватним виконавцем виконавчого округу Чернігівської області Приходьком Ю.М. винесено постанови про відкриття виконавчого провадження № 76276275 та № 76276161 з виконання виконавчих листів, виданих Деснянським районним судом міста Чернігова
23 вересня 2024 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь
 ОСОБА_2 грошової компенсації у розмірі 287 430 гривень, 1 437 гривень 15 копійок на відшкодування витрат по сплаті судового збору та
7 000 гривень витрат на правничу допомогу. Вказані виконавчі провадження об`єднано у зведене виконавче провадження № 76277904. Також, постановою приватного виконавця від 11 жовтня 2024 року було накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно боржника.
21 жовтня 2024 року приватним виконавцем виконавчого округу Чернігівської області Приходьком Ю.М. винесено постанови про опис та арешт майна боржника у зведеному виконавчому провадженні № 76277904, а саме на: 1/2 частину квартири, що розташована за адресою 
АДРЕСА_2 та 1/2 частину квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_3 , які належать на праві приватної власності боржнику ОСОБА_6 .
У подальшому, у зв`язку з тим, що на іншу 1/2 частку описаних квартир право власності має дитина – ОСОБА_2 (Позивачка), приватним виконавцем було направлено вимогу до Управління (служби) у справах дітей Чернігівської міської ради щодо надання дозволу на реалізацію зазначеного майна боржника.
14 листопада 2024 року на адресу приватного виконавця виконавчого округу Чернігівської області Приходька Ю.М. надійшли відмови у наданні дозволу на реалізацію вказаного майна боржника.
У зв`язку з цим, приватний виконавець виконавчого округу Чернігівської області Приходько Ю.М. звернувся до Деснянського районного суду міста Чернігова з поданнями про встановлення чи зміну порядку і способу виконання рішення, шляхом надання дозволу на звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право власності або право користування яким має малолітня дитина. Однак, ухвалами Деснянського районного суду міста Чернігова від 20 лютого 2025 року та від 27 травня 2025 року в задоволенні подань приватного виконавця виконавчого округу Чернігівської області Приходька Ю.М. про зміну способу виконання рішення Деснянського районного суду міста Чернігова від 20 серпня 2024 року в справі № 750/13165/23 було відмовлено. Таким чином, станом на сьогодні у боржника відповідача-1 відсутнє будь-яке майно, за рахунок якого він міг би виконати свої зобов`язання перед позивачем.
04 вересня 2024 року, тобто після ухвалення рішення Деснянським районним судом міста Чернігова від 20 серпня 2024 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошової компенсації, позивачу стало відомо, що відповідач-1 ОСОБА_1 подарувала за договором дарування належну їй на праві власності земельну ділянку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , своїй матері, відповідачу-2 ОСОБА_4 , що свідчить про її недобросовісну поведінку та спробу уникнути сплати грошової компенсації позивачу в розмірі 287 430 гривень.
Наголошує, що після укладення вказаного договору дарування у відповідача-1 не залишилося жодного іншого майна, за рахунок якого він міг би виконати свої зобов`язання перед позивачем. Вказане підтверджує те, що майно відчужене відповідачем-1 саме з метою приховування своїх активів від звернення на них стягнення, завдаючи тим самим шкоди кредитору, тобто позивачу, а отже цей правочин вчинений всупереч принципу добросовісності та має бути визнаний судом недійсним.

ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи та інші процесуальні дії у справі.
Ухвалою судді Деснянського районного суду міста Чернігова від
30 липня 2025 року справу передано Новозаводському районному суду міста Чернігова за територіальною юрисдикцією.
Ухвалою судді від 12 вересня 2025 року відкрито провадження у справі, призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження.
09 жовтня 2025 року через систему «Електронний суд» від представника відповідача ОСОБА_1 – адвоката Кириченко Ю.Ю. надійшов відзив на позовну заяву з додатками до нього (а.с. 66-71, 72-104), у задоволенні позовних вимог просить відмовити в повному обсязі та розглянути пропозицію відповідача ОСОБА_6 щодо укладення мирової угоди між сторонами. Вважає доводи позивача безпідставними та такими, що не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки після відчуження спірної земельної ділянки у власності ОСОБА_1 залишалося інше майно (без жодних заборон та обтяжень), яке могло бути предметом звернення стягнення для виконання зобов`язань перед позивачем та за рахунок якого вона і планувала погашення заборгованості: 1/2 частка квартири 
АДРЕСА_4 , та 1/2 частка квартири АДРЕСА_5 . Зазначає, що ОСОБА_1 не стала неплатоспроможною внаслідок дарування земельної ділянки, так як у її власності перебувало інше майно, яке могло стати предметом стягнення, а саме: зазначені квартири; наявність активів у власності (частки квартир), вартість яких значно перевищує суму зобов`язань та які також можуть приносити дохід; ОСОБА_1 має дохід у вигляді пенсії, який є регулярним та стабільним доходом, що в комплексі з наявністю інших активів також унеможливлює висновок щодо її неплатоспроможності; щодо відповідача-1 відсутні інші обтяження та заборгованості. Тобто, укладення спірного договору не зробило неможливим виконання судового рішення та матеріальний стан відповідача-1 не відповідає ознакам неплатоспроможності. Зауважує, що для визнання правочину фраудаторним принциповою умовою є саме створення боржником стану неплатоспроможності. Крім того, хронологія подій щодо спірної земельної ділянки підтверджує відсутність недобросовісних намірів відповідача-1, враховуючи, що ухвали про відмови у задоволенні подання приватного виконавця винесені через шість та вісім місяців після укладення договору дарування. Тобто, на дату укладення договору дарування між відповідачами 04 вересня 2024 року жодних обмежень чи заборон на розпорядження майном ОСОБА_1 з боку суду або інших органів не існувало і вона мала бажання та намір задовольнити вимоги позивача саме за рахунок належного їй майна. 
Крім того, указує на те, що судове рішення про стягнення компенсації набрало законної сили лише 21 вересня 2024 року, тобто після укладення договору дарування, арешт чи заборона відчуження спірного майна на момент укладення договору дарування не були накладені, тому у відповідача-1 не було об`єктивного обов`язку утримуватися від розпорядження майном. Отже, на момент вчинення правочину
 ОСОБА_1 діяла у межах своїх законних прав, як власник. Вона мала та має намір задовольнити вимоги позивача за рахунок належних їй часток квартир. Будь-яке припущення про її намір ухилитися від виконання рішення суду є необґрунтованим, адже на момент укладення оскаржуваного договору вона не знала і не могла знати, що в майбутньому приватному виконавцю буде відмолено у зверненні стягнення на зазначені частки квартир. За таких обставин, у відповідача-1 були цілком обґрунтовані очікування, що рішення суду про стягнення грошових коштів може бути виконане шляхом звернення стягнення на частки квартир, що перебувають у її власності.
Ухвали суду від 20 лютого 2025 та 27 травня 2025 року не створюють загальної заборони відчуження часток квартир у будь-який спосіб, якщо інший порядок або підстава буде встановлено судом чи законом. Відмова суду в задоволенні клопотання виконавця – це не абсолютна та безумовна заборона на відчуження. Вона стосується конкретного способу виконання рішення (у даному випадку – звернення стягнення через виконавче провадження), але не позбавляє боржника права розпоряджатися своєю часткою, в тому числі з метою погашення боргу, іншим чином. 
Хронологія подій та документи щодо переходу права власності підтверджують, що спірна земельна ділянка з моменту набуття права власності на неї фактично належала батькам відповідача-1, а тимчасове переоформлення права власності на ім`я відповідача-1 у період з 2018 по 2024 рік було здійснено виключно з сімейних та побутових міркувань, формально, без зміни фактичного користування нею. Тому подальше повернення цієї земельної ділянки у власність батьків свідчить про відсутність у діях відповідача-1 будь-яких ознак недобросовісності.
Зазначає, що оспорюваний договір дарування не можна кваліфікувати як фраудаторний (недобросовісний), оскільки він не унеможливлював виконання рішення суду і не порушував прав позивача. Наведене спростовує твердження позивача про недобросовісність ОСОБА_1 та підтверджує відсутність підстав для визнання договору недійсним.
Спірна земельна ділянка, включаючи будинок, що розташований на ній, є родинним надбанням, яке має для родини виняткову емоційну та моральну цінність. Це не просто об`єкт нерухомості, для ОСОБА_4 він має значно більшу цінність, ніж його ринкова вартість. Визнання цього договору недійсним і звернення стягнення на спірну ділянку фактично призведе до позбавлення права користуватись та до виселення літньої жінки – прабабусі позивача, що є надмірним і несправедливим заходом. Отже, спірний договір дарування укладений із метою настання реальних правових наслідків, зумовлений об`єктивними сімейними обставинами та підтверджує добросовісність дій відповідача-1 і сторін правочину. Його зміст та обставини укладення повністю виключають можливість кваліфікації цього правочину як фраудаторного.
Звертає увагу, що в даній спірній ситуації існує істотна відмінність від інших справ, на які посилається позивач, що робить наведену ним судову практику Верховного Суду нерелевантною за суб`єктним складом та фактичними обставинами. У цій справі мова йде про майно, яке залишилося у власності боржника після відчуження спірної земельної ділянки, і щодо якого згодом виконавцю було відмовлено у його примусовій реалізації саме через те, що співвласником цього майна є малолітня особа. Така особа, крім того, одночасно є кредитором у даному спорі, що створює особливий правовий баланс інтересів сторін. Отже, навіть якщо припустити, що на момент укладення договору дарування вже існували певні обмеження щодо відчуження іншого майна боржника (яких фактично не було), слід врахувати, що ці обмеження встановлені саме для захисту прав та інтересів малолітньої дитини, яка водночас є кредитором у цій справі. Тобто, фактичні перепони у вільному відчуженні цього майна спрямовані на забезпечення інтересів саме позивача. Крім того, відсутні заборони щодо відчуження майна безпосередньо на користь малолітньої особи, за умови дотримання встановленої процедури, і саме такий шлях є можливим способом погашення заборгованості перед нею. Із наведеного слідує, що відсутня ключова ознака фраудаторності правочину – неможливість задоволення вимог кредитора за рахунок іншого майна боржника. Навпаки, наявність обмежень у розпорядженні встановлених саме на користь кредитора, свідчить про можливість провести взаєморозрахунки, використовуючи саме таке майно.
Відповідач-1, намагаючись знайти компромісне вирішення спору, в тому числі в ході розгляду справи № 750/13165/23 та відповідного виконавчого провадження, неодноразово пропонувала укласти мирову угоду. Зокрема, висловлювала готовність передати у власність онучки належну їй 1/2 частку двокімнатної квартири в рахунок погашення боргу. Вважає, що така пропозиція є значно вигіднішою та більш відповідає інтересам дитини, ніж отримання грошових коштів, якими малолітня особа самостійно розпоряджатися на даний час не може. Прагнення відповідача-1 передати у власність дитини всієї квартири спрямована на реальний захист її житлових прав, створення стабільного місця проживання та гарантію майбутнього. Ця пропозиція має очевидну соціальну й моральну цінність, оскільки забезпечує дитині базову потребу – право на житло і, водночас, відповідає принципу пріоритету інтересів дитини. Доданими до справи звітами про оцінку майна підтверджується, що вартість 1/2 частки двокімнатної квартири перевищує суму боргу і вартість 1/2 однокімнатної квартири, що робить таку пропозицію не лише справедливою, а й економічно вигіднішою для дитини. Факт неодноразових пропозицій укласти мирову угоду свідчить про відсутність у ОСОБА_1 будь-якого умислу ухилитися від виконання зобов`язань. Навпаки, вона демонструє готовність врегулювати спір у спосіб, який у максимальній мірі відповідає інтересам малолітньої дитини. Отже, позиція відповідача-1 є добросовісною, спрямованою на захист прав дитини та виконання судового рішення. Це повністю спростовує твердження позивача про наявність недобросовісності чи ухилення від сплати боргу.
Звертає увагу, що вартість спірної земельної ділянки є істотно нижчою за суму наявного боргу та орієнтовно становить 129 000 гривень. Навіть у випадку її реалізації або звернення стягнення на даний об`єкт, отримані кошти не забезпечили б повного виконання зобов`язань перед позивачем. Відповідно, саме відчуження земельної ділянки не могло істотно вплинути на можливість задоволення вимог кредитора та не свідчить про наявність умислу ухилитися від їх виконання.
10 жовтня 2025 року представник відповідача  ОСОБА_6 подала клопотання про відкладення розгляду справи. 
Ухвалою суду від 13 жовтня 2025 року підготовче судове засідання відкладено за клопотанням представника відповідача ОСОБА_6 
15 жовтня 2025 року від відповідача ОСОБА_4 надійшов відзив на позовну заяву, у задоволенні позову про визнання договору дарування недійсним просить відмовити у повному обсязі. Вважає вимоги безпідставними та такими, що не відповідають дійсним обставинам справи й нормам чинного законодавства. В обґрунтування заперечень зазначає, що саме вона була ініціатором укладення договору дарування земельної ділянки. Вона прийняла це рішення усвідомлено, керуючись бажанням врегулювати майнові відносини в межах їхньої родини. Рішення не було спонтанним, а здійснити правочин планували багато років. Договір було укладено добровільно, без тиску чи обману з боку будь-кого. Земельна ділянка завжди належала її родині, а саме їй та чоловіку ОСОБА_7 . Вона доглядала її роками, разом із чоловіком обробляла землю, вирощувала врожай. Земельна ділянка є частиною її життя та сімейної історії, пам`яті про спільно прожите життя. Після смерті чоловіка, ця ділянка з будинком стала для неї постійним місцем перебування і моральною підтримкою. Тому передача права власності від доньки була логічним кроком, щоб відновити справедливий та фактичний стан речей, а не дією, спрямованою на ухилення від зобов`язань чи заподіяння шкоди іншим особам, як помилково зазначає позивач. Протягом багатьох років вона мешкає у будинку, що розташований цій земельній ділянці, утримує на ній господарство, обробляє землю та використовує її для забезпечення своїх життєвих потреб.
Крім того, як фактична користувачка та власниця ділянки, планує проводити заходи щодо узаконення збудованого житлового будинку та господарських споруд, що розташовані на ній. У зв`язку з цим питання належного оформлення права власності саме за фактичним власником і користувачем є особливо актуальним, оскільки без відповідного правового оформлення неможливо здійснити реєстрацію права власності на зведені об`єкти нерухомості та надалі належним чином користуватися земельною ділянкою. Категорично заперечує, що укладений договір дарування мав приховану мету уникнути виконання будь-яких зобов`язань перед кредиторами. Також, підтримує ініціативу ОСОБА_8 щодо укладення мирової угоди і готова брати активну участь у пошуку компромісу. 
27 жовтня 2025 року ухвалою суду відкладено підготовче судове засідання, у зв`язку з надходженням заяви представника ОСОБА_6 про відкладення розгляду справи.
Ухвалою суду від 22 грудня 2025 року закрито підготовче провадження у справі і призначено справу до судового розгляду.
У судове засідання позивач та її законний представник не з`явилися, представник позивача адвокат Прокоф`єв Б.І. зазначив, що позиція з позивачем узгоджена, не заперечував щодо розгляду справи без участі позивача.
Відповідачі та третя особа приватний нотаріус Чернігівського міського нотаріального округу Гостар Л.А. у судове засідання не з`явилися, про день час та місце розгляду справи повідомлені у встановленому законом порядку, з клопотаннями про відкладення розгляду справи до суду не звертались.
Представник позивача – адвокат Прокоф`єв Б.І. у вступному слові позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити. Зазначив, що Деснянським районним судом міста Чернігова ухвалено рішення щодо стягнення з ОСОБА_1 компенсації на користь позивача за 1/2 частку автомобіля. Приватним виконавцем було відкрито виконавче провадження з примусового виконання вказаного рішення та накладено арешт на майно боржника. Припинити право власності відповідача та реалізувати автомобіль не є можливим, оскільки існує спільна власність до виплати компенсації. Орган опіки і піклування не надав дозвіл на реалізацію належної ОСОБА_1 квартири, оскільки право власності на 1/2 частку описаних квартир має дитина. У подальшому приватний виконавець двічі звертався до суду з приводу зміни способу виконання рішення суду, однак у задоволенні клопотань йому було відмовлено. Таким чином, неможливо звернути стягнення ні на авто, ні на квартири, іншого майна, за рахунок якого можна виконати стягнення у боржника, немає. Договір дарування земельної ділянки був укладений між відповідачами, які є близькими родичами, одразу після ухвалення рішення, отже має місце фраудаторний договір, тому є всі підстави вважати його недійсним. 
Представник відповідача ОСОБА_1 – адвокат Кириченко Ю.Ю. зазначила, що позиція з відповідачаем-1 є погодженою, у вступному слові позовні вимоги не визнала, посилаючись на відзив. Зазначила, що заборона реалізації квартир стосується щодо третіх осіб, однак якщо на користь кредитора, то це можливо. ОСОБА_1 не ухиляється від виконання рішення суду, навпаки хоче задовольнити вимоги онуки за рахунок квартири. Відповідачем була запропонована мирова угода, вона хотіла повністю віддати онучці двокімнатну квартиру, проте мати позивача ОСОБА_3 відмовилась, оскільки хотіла отримати ще грошову компенсацію, тому вони не домовилися. Заборона на квартири накладена через півроку після договору дарування земельної ділянки, який укладений 04 вересня 2024 року.

ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.
Рішенням Деснянського районного суду міста Чернігова від 20 серпня 2024 року у справі № 750/13165/23 задоволено позовні вимоги  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошової компенсації вартості частки у спільному майні, припинення права власності на частку у спільному майні, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію за 1/2 частку автомобіля марки «HYUNDAI», моделі «ELANTRA», 2018 року випуску, з державним номерним знаком НОМЕР_1 в розмірі 287 430 гривень та припинено право власності ОСОБА_2 на 1/2 частку цього автомобіля з дня отримання нею грошової компенсації від ОСОБА_1 за вказану частку, визнавши за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку зазначеного автомобіля та стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1 437 гривень 15 копійок на відшкодування витрат по сплаті судового збору та 7 000 гривень витрат на правничу допомогу (а.с. 12-16).
11 жовтня 2024 року приватним виконавцем виконавчого округу Чернігівської області Приходьком Ю.М. винесені постанови про відкриття виконавчого провадження № 76276275 та № 76276161 з примусового виконання виконавчих листів № 750/13165/23, виданих Деснянським районним судом міста Чернігова від 23 вересня 2024 року, постанова про об`єднання виконавчих проваджень у зведене виконавче провадження № 76277904 та постанова про арешт майна боржника (а.с. 17, 18, 19, 20).
Приватним виконавцем виконавчого округу Чернігівської області Приходьком Ю.М. вживались заходи з примусового виконання рішення, у зв`язку з чим він звертався з клопотаннями до суду з приводу надання дозволу на звернення стягнення на нерухоме майно боржника ОСОБА_1 , а саме: 1/2 частку квартири АДРЕСА_5 , а також 1/2 частку квартири 
АДРЕСА_4 , право власності на які має також малолітня дитина – ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
Ухвалами Деснянського районного суду міста Чернігова від 20 лютого 2025 року та 27 травня 2025 року відмовлено у задоволенні подання приватного виконавця виконавчого округу Чернігівської області
Приходька Ю.М. про зміну способу виконання рішення Деснянського районного суду міста Чернігова від 20 серпня 2024 року в справі № 750/13165/23 (а.с. 21-25, 26-29). 
Відповідно до Договору дарування земельної ділянки від 05 вересня 2018 року ОСОБА_7 подарував ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,0806 га, що розташована у АДРЕСА_1 , кадастровий номер 7410100000:01:053:5112 (а.с. 74-75).
04 вересня 2024 року між ОСОБА_1 («Дарувальник») та ОСОБА_4 («Обдаровувана») укладений Договір дарування земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Гостар Людмилою Анатоліївною, зареєстрований в реєстрі за № 766, відповідно до якого Дарувальник передала безоплатно у власність Обдаровуваної нерухоме майно: земельну ділянку, площею 0,0806 га, надану для індивідуального садівництва, кадастровий номер 7410100000:01:053:5112, місце розташування якої знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 30).
На підставі вказаного договору дарування інформація про право власності ОСОБА_4 на земельну ділянку внесена приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Гостар Людмилою Анатоліївною до реєстру речових прав на нерухоме майно за реєстраційним номером 1531105574101, номер запису про право власності 56533520 (а.с. 31).

ІV. Норми права, які застосував суд, та оцінка аргументів сторін.
Згідно із ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права, у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Частиною 1 ст. 202 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.
Згідно з частинами 1, 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Відповідно до змісту ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.  Фіктивний правочин визнається судом недійсним.
У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.
Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої ст. 203 ЦК України, що за правилами ст. 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.
Для кваліфікації договору, як фраудаторного, є, зокрема: відчуження майна за наявності значної непогашеної заборгованості; відчуження майна боржником після пред`явлення до нього позову про стягнення такої заборгованості (хоча є і виключення з цього правила, головне довести, що боржник розумів, що має заборгованість і ухилявся таким чином від її сплати); майно відчужено на підставі безвідплатного правочину (з цього правила є також виключення, зокрема, якщо ціна за оплатним договором занижена тощо); майно відчужене на користь пов`язаної особи (родичу або на користь власної юридичної особи); після відчуження майна у боржника відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором. Саме ці обставини і є вирішальними при доведенні фраудаторності, а отже й недійсності відповідного договору, адже наявність вказаних обставин свідчать про те, що боржник діяв недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб, оскільки відчуження належного йому майна відбулося з метою уникнення звернення стягнення кредитором на його майно як боржника. Аналогічний висновок також наведений у постановах Верховного Суду від
24 липня 2019 року в справі № 405/1820/17 та від 14 липня 2020 року в справі № 754/2450/18.
Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.
Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. 
Згідно з частинами 2, 3 ст. 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Цивільно-правовий договір, у тому числі й договір дарування, не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення про стягнення боргу, що набрало законної сили. 
Боржник, який відчужує майно після пред`явлення до нього позову про стягнення заборгованості, або виникнення у нього обов`язку зі сплати боргу, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.
Позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства
(п. 6 ст. 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (ч. 3 ст. 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена
ст. 234 ЦК України.
Аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року в справі № 369/11268/16-ц. 
Крім того, у постанові від 20 травня 2020 року в справі № 922/1903/18 Верховний Суд зазначив, що в обранні варіанта добросовісної поведінки боржник зобов`язаний піклуватися про те, щоб його юридично значущі вчинки були економічно обґрунтованими. Також поведінка боржника повинна відповідати критеріям розумності, що передбачає, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинно бути виконано належним чином, а тому кожний кредитор вправі розраховувати, що всі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином і своєчасно виконані. Тому, всі боржники мають добросовісно виконати всі свої зобов`язання, а в разі неможливості такого виконання – надати справедливе та своєчасне задоволення прав і правомірних інтересів кредитора. Особа, яка є боржником перед своїми контрагентами, повинна утримуватись від дій, які безпідставно або сумнівно зменшують розмір її активів.
Відповідно до частин 1-3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Вирішуючи питання про наявність підстав для визнання недійсним правочину внаслідок укладення договору дарування, суд враховує, що відповідач ОСОБА_1 відчужила майно після ухвалення судом рішення щодо стягнення з неї грошової компенсації на користь ОСОБА_2 , земельна ділянка була відчужена відповідачкою на користь близького родича – своєї матері на підставі безвідплатного договору. Після відчуження спірного майна, у відповідача-1 відсутнє інше майно, за рахунок якого вона може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором.
На переконання суду сукупність наведених обставин доводить той факт, що відповідач-1 діяла недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам позивача, оскільки відчуження належного їй майна відбулося з метою уникнення звернення стягнення на її майно як боржника.
За таких обставин, з`ясувавши обставини та проаналізувавши зібрані у справі докази, суд дійшов висновку, що Договір дарування земельної ділянки з кадастровим номером 7410100000:01:053:5112, площею 0,0806 га, з цільовим призначенням для індивідуального садівництва, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , підлягає визнанню недійсним, а позовні вимоги підлягають задоволенню.

V. Розподіл судових витрат
Позивачем понесені та документально підтверджені судові витрати
(а.с. 2), які відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, у зв`язку із задоволенням позову підлягають стягненню з відповідачів на користь позивача у розмірі 1 211 гривень 20 копійок.
Згідно з положеннями п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Статтею 137 ЦПК України врегульовано порядок розподілу витрат на професійну правничу допомогу.
Згідно з частинами 2, 3 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим.
Із матеріалів справи вбачається, що правнича допомога позивачу надавалася на підставі Договору про надання правничої допомоги від 02 липня 2025 року укладеного позивачем ОСОБА_2 від імені та в інтересах якої діє законний представник ОСОБА_3 та ордеру адвокатом Прокоф`євим Б.І. (а.с. 32, 35).
Згідно детального опису робіт (наданих послуг) вартість наданої правової допомоги складає 15 000 гривень. Позивач сплатила на користь адвоката 15 000 гривень за надання правничої допомоги, відповідно до квитанції до прибуткового касового ордера від 11 липня 2025 року
(а.с. 33, 34).
Суд з урахуванням складності справи, загального порядку її розгляду, обсягом виконаних адвокатом робіт, часом, витраченим адвокатом на виконання таких робіт з урахуванням принципу розумності та справедливості, вважає вказані витрати неспівмірними зі складністю справи та обсягом вищезазначених наданих адвокатом послуг, що є підставою для визначення витрат на правничу допомогу в розмірі 10 000 гривень. 

Керуючись статтями 12, 13, 81, 141, 158, 258, 259, 263-265, 273, 280-282, 289, 354 ЦПК України, суд
УХВАЛИВ:

Позовні вимоги  ОСОБА_2 в особі законного представника ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог, приватний нотаріус Чернігівського міського нотаріального округу Гостар Людмила Анатоліївна, про визнання недійсним договору дарування земельної ділянки та скасування рішення про державну реєстрацію задовольнити.
Визнати недійсним Договір дарування земельної ділянки з кадастровим номером 7410100000:01:053:5112, площею 0,0806 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 04 вересня 2024 року, посвідчений приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Гостар Людмилою Анатоліївною, зареєстрований в реєстрі за № 766.
Скасувати державну реєстрацію права власності за ОСОБА_4 на земельну ділянку з кадастровим номером 7410100000:01:053:5112, площею 0,0806 га, що знаходиться за адресою:
 АДРЕСА_1 , яке зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно
04 вересня 2024 року, номер запису про право власності 56533520.
Стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 в особі законного представника ОСОБА_3 судовий збір у розмірі
1 211 гривень 20 копійок по 605 гривень 60 копійок з кожної та витрати на правничу допомогу у розмірі 10 000 гривень по 5000 гривень з кожної.
На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Чернігівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_2 , (зареєстрована за адресою: АДРЕСА_6 , РНОКПП:  НОМЕР_2 )
Законний представник позивача: ОСОБА_3 (зареєстрована за адресою: АДРЕСА_6 , РНОКПП:  НОМЕР_3 ).

Відповідач-1:  ОСОБА_1  (зареєстрована за адресою: АДРЕСА_7 , РНОКПП  НОМЕР_4 )

Відповідач-2: ОСОБА_4 (зареєстрована за адресою: АДРЕСА_8 , РНОКПП: НОМЕР_5 )

Третя особа: приватний нотаріус Чернігівського міського нотаріального округу Гостар Людмила Анатоліївна (місцезнаходження: АДРЕСА_9 )

Суддя Р.М. Топіха