П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 240/15856/22 
Головуючий суддя 1-ої інстанції - Шимонович Роман Миколайович 
Суддя-доповідач - Ватаманюк Р.В. 
13 квітня 2026 року 
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді: Ватаманюка Р.В. 
суддів: Капустинського М.М.  Сапальової Т.В. , 

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 10 вересня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправним та скасування наказу, 
В С Т А Н О В И В :
позивач звернувся із позовом до Житомирського окружного адміністративного суду в якому просив: визнати бездіяльність протиправною та зобов`язати вчинити дії.
Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 10.09.2024 позов задоволено.
Визнано протиправними та скасовано пункти 1, 2 наказу командира військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) від 05.07.2022 № 4 «Про результати службового розслідування», пункти 4, 5 наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 07.07.2022 № 107, пункт 3 наказу командира військової частини НОМЕР_1 (з адміністративно-господарської діяльності) від 05.07.2022 №92 «Про виплату додаткової винагороди під час дії воєнного стану військовослужбовцям військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 , НОМЕР_3 , НОМЕР_4 )», наказ командира військової частини НОМЕР_1 (з адміністративно-господарської діяльності) від 05.07.2022 №93 «Про внесення змін до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 01.07.2022 №87».
Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, у якій просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.
В обґрунтування апеляційної скарги апелянт послався на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, що, на його думку, призвело до неправильного вирішення спору.
Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, у відповідності до вимог п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України. 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 проходить військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 .
У період з 08.06.2022 по 17.06.2022 позивачу надано щорічну оплачувану додаткову відпустку за сімейними обставинами на підставі п.17 ст.10-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".
Проте, з огляду на відсутність проїзних квитків на автобус або потяг з місця перебування у відпустці до місця проходження військової служби позивач повернулася лише 19.06.2022.
Враховуючи відсутність фізичної можливості повернутися до місця служби 18.06.2022, позивача дісталася до місця служби близько 15:00 19.06.2022.
При цьому, 18.06.2022 позивач завчасно повідомила безпосереднього командира про свою затримку.
Проте, не зважаючи на попередження 18.06.2022 про причини затримки та на прибуття Позивача з відпустки при першій можливості 19.06.2022, наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 18.06.2022 № 70 «Про призначення службового розслідування по факту несвоєчасного прибуття з відпустки за сімейними обставинами старшого солдата ОСОБА_1 » призначено службове розслідування по факту затримки повернення позивача з відпустки.
За результатами проведення службового розслідування наказом командира в/ч НОМЕР_1 від 05.07.2022 № 4 «Про результати службового розслідування» Позивача визнано такою, що самовільно залишила військову частину, та притягнуто до дисциплінарної відповідальності - накладено дисциплінарне стягнення «Догана».
Цим же наказом, за це ж саме порушення, начальнику фельд`єгерсько-поштового зв`язку майору ОСОБА_2 наказано скласти на Позивача адміністративний протокол.
Наказом командира в/ч НОМЕР_1 від 05.07.2022 № 92 «Про виплату додаткової винагороди під час дії воєнного стану військовослужбовцям військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 , НОМЕР_3 , НОМЕР_4 )» позивача позбавлено додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 р. № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» (далі - Постанова № 168), та наказом командира в/ч НОМЕР_1 від 05.07.2022 № 93 «Про внесення змін до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 01.07.2022 №87» позбавлено премії, передбаченої пунктом 2) частини 5. постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 р. № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» (далі - Постанова № 704).
Вважаючи вказані накази протиправними, позивач звернувся з адміністративним позовом до суду.
Суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення виходив з обґрунтованості та доведеності позовних вимог, а відтак наявності підстав для задоволення адміністративного позову.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Правовідносини між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни визначено Законом України "Про військовий обов`язок і військову службу" № 2232-ХІІ від 25.03.1992 (далі - Закон № 2232-ХІІ).
Згідно із ч.1 ст.2 Закону № 2232-ХІІ військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, пов`язаній із захистом Вітчизни.
Частинами другою-четвертою статті 2 Закону України № 2232-ХІІ передбачено, що проходження військової служби здійснюється: громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом; іноземцями та особами без громадянства - у добровільному порядку (за контрактом) на посадах, що підлягають заміщенню військовослужбовцями рядового, сержантського і старшинського складу Збройних Сил України.
Громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які проходять військову службу, є військовослужбовцями.
Порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.
Відповідно до частини першої статті 19 Закону України № 2232-ХІІ військовослужбовці, які проходять кадрову або строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, громадяни призовного віку, які мають вищу, професійно-технічну, повну або базову загальну середню освіту і не проходили строкової військової служби, військовозобов`язані, а також жінки, які не перебувають на військовому обліку, укладають контракт про проходження військової служби за контрактом з додержанням умов, передбачених статтею 20 цього Закону.
Загальні права та обов`язки військовослужбовців Збройних Сил України і їх взаємовідносини, обов`язки основних посадових осіб бригади (полку, корабля 1 і 2 рангу, окремого батальйону) та її підрозділів, правила внутрішнього порядку у військовій частині та її підрозділах визначено Статутом внутрішньої служби, затвердженим Законом України № 548-XIV від 24.03.1999 (далі - Статут).
Відповідно до статті 11 Статуту необхідність виконання завдань оборони України, захисту її суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності, а також завдань, визначених міжнародними зобов`язаннями України покладає на військовослужбовців такі обов`язки: свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок; бути хоробрим, ініціативним і дисциплінованим; беззастережно виконувати накази командирів (начальників) і захищати їх у бою, як святиню оберігати Бойовий Прапор своєї частини; постійно підвищувати рівень військових професійних знань, вдосконалювати свою виучку і майстерність, знати та виконувати свої обов`язки та додержуватися вимог статутів Збройних Сил України; знати й утримувати в готовності до застосування закріплене озброєння, бойову та іншу техніку, берегти державне майно; дорожити бойовою славою Збройних Сил України та своєї військової частини, честю і гідністю військовослужбовця Збройних Сил України; поважати бойові та військові традиції, допомагати іншим військовослужбовцям, що перебувають у небезпеці, стримувати їх від вчинення протиправних дій, поважати честь і гідність кожної людини; бути пильним, суворо зберігати державну таємницю; вести бойові дії ініціативно, наполегливо, до повного виконання поставленого завдання; виявляти повагу до командирів (начальників) і старших за військовим званням, сприяти їм у підтриманні порядку і дисципліни; додержуватися правил військового вітання, ввічливості й поведінки військовослужбовців, завжди бути одягненим за формою, чисто й охайно.
Згідно із ст.16 Статуту кожний військовослужбовець зобов`язаний виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою. Ці обов`язки визначаються статутами Збройних Сил України, а також відповідними посібниками, порадниками, положеннями, інструкціями.
Разом з тим, сутність військової дисципліни, обов`язки військовослужбовців щодо її додержання, види заохочень та дисциплінарних стягнень, права командирів щодо їх застосування, а також порядок подання і розгляду заяв, пропозицій та скарг визначено Дисциплінарний статут Збройних Сил України, який затверджений Законом України "Про Дисциплінарний статут Збройних Сил України" (далі - Дисциплінарний статут).
За приписами статей 1, 2 Дисциплінарного статуту військова дисципліна - це бездоганне і неухильне додержання всіма військовослужбовцями порядку і правил, встановлених військовими статутами та іншим законодавством України. Військова дисципліна ґрунтується на усвідомленні військовослужбовцями свого військового обов`язку, відповідальності за захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, на їх вірності Військовій присязі.
Військова дисципліна, відповідно до ст.3 Дисциплінарного статуту досягається шляхом, зокрема: особистої відповідальності кожного військовослужбовця за дотримання Конституції та законів України, Військової присяги, виконання своїх обов`язків, вимог статутів Збройних Сил України; умілого поєднання повсякденної вимогливості командирів і начальників (далі - командири) до підлеглих без приниження їх особистої гідності, з дотриманням прав і свобод, постійної турботи про них та правильного застосування засобів переконання, примусу й громадського впливу колективу; зразкового виконання командирами військового обов`язку, їх справедливого ставлення до підлеглих.
Статтею 4 Дисциплінарного статуту передбачено, що військова дисципліна зобов`язує кожного військовослужбовця: додержуватися Конституції та законів України, Військової присяги, неухильно виконувати вимоги військових статутів, накази командирів; бути пильним, зберігати державну та військову таємницю; додержуватися визначених військовими статутами правил взаємовідносин між військовослужбовцями, зміцнювати військове товариство; виявляти повагу до командирів і один до одного, бути ввічливими і додержуватися військового етикету; поводитися з гідністю й честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків, не вживати під час проходження військової служби (крім медичного призначення) наркотичні засоби, психотропні речовини чи їх аналоги, а також не вживати спиртні напої під час виконання обов`язків військової служби.
Стосовно кожного випадку правопорушення командир зобов`язаний прийняти рішення щодо необхідності притягнення винного до відповідальності залежно від обставин скоєння правопорушення, ступеня вини, попередньої поведінки порушника та розміру завданих державі та іншим особам збитків, а також з урахуванням бойового імунітету, визначеного Законом України "Про оборону України" (частина третя статті 5 Дисциплінарного статуту).
Згідно із частиною першою статті 45 Дисциплінарного статуту у разі невиконання (неналежного виконання) військовослужбовцем своїх службових обов`язків, порушення військовослужбовцем військової дисципліни або громадського порядку командир повинен нагадати йому про обов`язки служби, а за необхідності - накласти дисциплінарне стягнення.
Наведені норми Дисциплінарного статуту дають підстави для висновку, що суть дисциплінарного правопорушення полягає у невиконанні чи неналежному виконанні військовослужбовцем своїх службових обов`язків, порушенні військової дисципліни чи громадського порядку.
Відповідно до вимог статей 83-86 Дисциплінарного статуту на військовослужбовця, який порушує військову дисципліну або громадський порядок, можуть бути накладені лише ті дисциплінарні стягнення, які визначені цим Статутом і відповідають військовому званню військовослужбовця та дисциплінарній владі командира, що вирішив накласти на винну особу дисциплінарне стягнення.
Прийняттю рішення командиром про накладення на підлеглого дисциплінарного стягнення може передувати службове розслідування. Воно проводиться з метою уточнення причин і умов, що сприяли вчиненню правопорушення, та ступеня вини.
Службове розслідування призначається письмовим наказом командира, який вирішив притягти військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності. Воно може бути проведено особисто командиром, доручено офіцерові чи прапорщикові (мічманові), а у разі вчинення правопорушення рядовим (матросом) чи сержантом (старшиною) - також сержантові (старшині).
Заборонено проводити службове розслідування особам, які є підлеглими військовослужбовця, чиє правопорушення підлягає розслідуванню, а також особам - співучасникам правопорушення або зацікавленим у наслідках розслідування. Розслідування проводиться за участю безпосереднього начальника військовослужбовця, який вчинив дисциплінарне правопорушення. Службове розслідування має бути завершене протягом одного місяця з дня його призначення командиром (начальником). У необхідних випадках цей термін може бути продовжено командиром (начальником), який призначив службове розслідування, або старшим командиром (начальником), але не більш як на один місяць.
Відповідно до вимог статті 86 Дисциплінарного статуту якщо вину військовослужбовця повністю доведено, командир приймає рішення про накладення дисциплінарного стягнення.
Під час накладення дисциплінарного стягнення та обрання його виду враховується: характер та обставини вчинення правопорушення, його наслідки, попередня поведінка військовослужбовця, а також тривалість військової служби та рівень знань про порядок служби.
Приписами статті 48 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України встановлено, що на військовослужбовців можуть бути накладені такі дисциплінарні стягнення: а) зауваження; б) догана; в) сувора догана; г) позбавлення чергового звільнення з розташування військової частини чи з корабля на берег (стосовно військовослужбовців строкової військової служби та курсантів вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти); ґ) попередження про неповну службову відповідність (крім осіб рядового складу строкової військової служби); д) пониження в посаді; е) пониження у військовому званні на один ступінь (стосовно осіб сержантського (старшинського) та офіцерського складу); є) пониження у військовому званні з переведенням на нижчу посаду (стосовно військовослужбовців сержантського (старшинського) складу); ж) звільнення з військової служби через службову невідповідність (крім осіб, які проходять строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, а також військовозобов`язаних під час проходження навчальних (перевірочних) і спеціальних зборів та резервістів під час проходження підготовки та зборів).
Отже підставою для притягнення військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності є неналежне виконання ним службових обов`язків, порушення військової дисципліни. При цьому, з метою уточнення причин і умов, що сприяли вчиненню правопорушення та визначення ступеня вини, прийняттю рішення про накладення на військовослужбовця дисциплінарного стягнення передує проведення службового розслідування.
Згідно зі статтею 130 Статуту внутрішній порядок досягається глибоким розумінням, свідомим і неухильним виконанням військовослужбовцями обов`язків, визначених законами України та військовими статутами Збройних Сил України;
Встановлений порядок проходження військової служби зобов`язує військовослужбовців строкової служби постійно перебувати в розташуванні військової частини чи місця служби, а офіцерів, прапорщиків, військовослужбовців за контрактом - у службовий час і не залишати їх без дозволу відповідного начальника.
Згідно матеріалів справи, наказом командира в/ч НОМЕР_1 від 05.07.2022 року № 4 «Про результати службового розслідування» начальнику фельд`єгерсько-поштового зв`язку майору ОСОБА_2 наказано скласти на позивача адміністративний протокол.
На виконання вказаного наказу до Житомирського районного суду Житомирської області для розгляду були направлені адміністративні матеріали щодо притягнення позивача до адміністративної відповідальності за самовільне залишення військової частини.
Розглянувши подані відповідачем матеріали та докази, поставною Житомирського районного суду Житомирської області від 08 липня 2022 року за справою № 278/1695/22 провадження у справі про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 172-11 КУпАП, закрито, в зв`язку з відсутністю в діях останньої складу адміністративного правопорушення .
Тобто, у справі № 278/1695/22 Житомирський районний суд Житомирської області фактично визнав відсутність в діях позивача щодо запізнення з відпустки складу адміністративного правопорушення.
Зокрема, суд зазначив, що відповідальність за ч. 4 ст. 172-11 України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП) передбачена за самовільне залишення військової частини або місця служби військовослужбовцем строкової служби, а також нез`явлення його вчасно без поважних причин на службу у разі звільнення з частини, призначення або переведення, нез`явлення з відрядження, відпустки або з лікувального закладу тривалістю до трьох діб вчинені в умовах особливого періоду.
Об`єктивна сторона ч. 4 ст. 172-11 КУпАП полягає в умисному вчиненні будь-яких дій для нез`явлення військовослужбовця вчасно з відпустки без поважних причин на службу. Суб`єктивна сторона правопорушення характеризується наявністю вини у Формі умислу.
З наданих письмових пояснень вбачається, що позивач завчасно повідомляла про затримку із відпустки, крім того суд вважає, що непередбачені перешкоди у сполученні, які виразилось у відсутності квитків на автобус є поважною причиною нез`явлення вчасно на службу, а отже в діях останньої відсутній прямий умисел на неприбуття на службу вчасно, тобто відсутня суб`єктивна сторона правопорушення.
На підставі викладеного, суд прийшов до висновку про відсутність у діях позивача складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 172-11 КУпАП, а тому, у відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП, закрив провадження у справі.
При цьому, відповідно до частини 4. статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАСУ) обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Враховуючи вказане, запізнення позивача з відпустки з поважних причин, а саме через відсутність транспортних квитків, що встановлено судом не є адміністративним правопорушенням.
Водночас, відповідач притягнув позивача до відповідальності саме за нібито вчинення останньою адміністративного правопорушення передбаченого ч. 4 ст. 172-11 Кодексу України про адміністративні правопорушення, про що на підставі наказу командира в/ч НОМЕР_1 від 05.07.2022 № 4 на позивача був складений адміністративний протокол.
Частина 4 статті 172-11 Кодексу України про адміністративні правопорушення передбачає відповідальність за самовільне залишення військової частини або місця служби.
Так, відповідач вбачає в діях позивача щодо вимушеного запізнення з відпустки самовільне залишення військової частини або місця служби військовослужбовцем строкової служби, а також нез`явлення вчасно без поважних причин на службу у разі звільнення з частини, призначення або переведення, нез`явлення з відрядження, відпустки або з лікувального закладу тривалістю до трьох діб.
Проте, відповідальність, передбачена ч. 4 ст. 172-11 КУпАП, настає за нез`явлення військовослужбовця вчасно на службу з відпустки виключно без поважних причин.
У конкретному випадку, позивач затрималась з відпустки саме з поважних причин, що доведено матеріалами та обставинами справи № 278/1695/22, а тому позивач не може бути притягнута до відповідальності за таке запізнення.
Більше того, Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008 «Про Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України» затверджено Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (далі - Положення).
Згідно пункту 186 розділу VIII Положення в особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.
Тобто, Положенням передбачено надання військовослужбовцям додатково понад визначені строки відпустки до двох днів на дорогу для прибуття із такої відпустки.
Враховуючи зазначене, один день затримки в дорозі при поверненні позивача з відпустки не є запізненням на службу чи самовільним залишенням військової частини, а є передбаченим пунктом 186 розділу VIII Положення часом, необхідним для проїзду.
При цьому, відповідно до статті 15 КУпАП військовослужбовці, військовозобов`язані та резервісти під час проходження зборів, а також особи начальницького складу Національного антикорупційного бюро України, Бюро економічної безпеки України, рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України, служби цивільного захисту, Державного бюро розслідувань, поліцейські несуть відповідальність за адміністративні правопорушення за дисциплінарними статутами.
Судом встановлено, що наказом командира в/ч НОМЕР_1 від 05.07.2022 року № 4 «Про результати службового розслідування» позивача визнано такою, що самовільно залишила військову частину, та притягнуто до дисциплінарної відповідальності - накладено дисциплінарне стягнення «Догана».
Рішення про притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності відповідач прийняв на підставі порушення позивачем абзаців 2, 3,4, 5 статті 11 та статті 16 статуту Внутрішньої служби Збройних Сил України затвердженого Законом України від 24 березня 1999 року № 548-ХІУ «Про Статут внутрішньої служби Збройних Сил України» (далі - статут Внутрішньої служби), абзацу 2 статті З, абзацу 1, 5 статті 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України затвердженого Законом України від 24 березня 1999 року № 551-XIV «Про Дисциплінарний статут Збройних Сил України».
Водночас абзацами 2, З, 4, 5 статті 11 статуту Внутрішньої служби визначено, що необхідність виконання завдань оборони України, захисту її суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності, а також завдань, визначених міжнародними зобов`язаннями України покладає на військовослужбовців такі обов`язки:
- свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок;
- бути хоробрим, ініціативним і дисциплінованим;
- беззастережно виконувати накази командирів (начальників) і захищати їх у бою, як святиню оберігати Бойовий Прапор своєї частини;
- постійно підвищувати рівень військових професійних знань, вдосконалювати свою виучку і майстерність, знати та виконувати свої обов`язки та додержуватися вимог статутів Збройних Сил України.
Судом встановлено та матеріалами та обставинами справи №278/1695/22 доведено, що позивач в розрізі спірних правовідносин, не порушувала Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служила Українському народові, сумлінно і чесно виконувала військовий обов`язок. Тоді як, відповідачем не надано жодного доказу того, що позивач не була ініціативною і дисциплінованою, не виконала накази командирів (начальників) і не захищала їх у бою, не оберігала як святиню Бойовий Прапор своєї частини.
Отже, жодного порушення абзаців 2, З, 4, 5 статті 11 статуту Внутрішньої служби позивачем не допущено.
Крім того, статтею 16 статуту Внутрішньої служби визначено, що кожний військовослужбовець зобов`язаний виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою. Ці обов`язки визначаються статутами Збройних Сил України, а також відповідними посібниками, порадниками, положеннями, інструкціями Обставинами справи, зокрема матеріалами та обставинами справи №278/1695/22, доведено, що позивач, в розрізі спірних правовідносин, виконувала службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених їй за посадою.
Таким чином, позивач не порушувала вимоги абзаців 2, З, 4, 5 статті 11 та статті 16 статуту Внутрішньої служби.
Аналогічно абзацом 2 статті З Дисциплінарного статуту визначено, що військова дисципліна досягається шляхом: виховання високих бойових і морально-психологічних якостей військовослужбовців на національно-історичних традиціях українського народу та традиціях Збройних Сил України, патріотизму, свідомого ставлення до виконання військового обов`язку, вірності Військовій присязі.
Відповідачем не надано жодного доказу того, що позивач не виховувала високі бойові і морально-психологічні якості військовослужбовців на національно-історичних традиціях українського народу та традиціях Збройних Сил України, патріотизму, свідомого ставлення до виконання військового обов`язку, вірності Військовій присязі.
Отже, позивач жодним чином не порушувала вимоги абзацу 2 статті З Дисциплінарного статуту.
Абзацом 1, 5 статті 4 Дисцицлінарного статуту визначено, що військова дисципліна зобов`язує кожного військовослужбовця: виявляти повагу до командирів і один до одного, бути ввічливими і додержуватися військового етикету.
Відповідачем не надано жодного доказу виявлення позивачем неповаги до командирів.
Більше того, обставинами справи, зокрема матеріалами та обставинами справи №278/1695/22, доведено, що позивач завчасно попередила керівництво про неможливість своєчасно прибути з відпустки та про об`єктивні причини такої затримки.
Тобто, жодних порушень абзацу 1, 5 статті 4 Дисциплінарного статуту позивачем не вчинялось.
На підставі викладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що наказ відповідача про притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності за порушення абзаців 2, З, 4, 5 статті 11 та статті 16 статуту Внутрішньої служби, абзацу 2 статті З, абзацу 1, 5 статті 4 Дисцицлінарного статуту, є незаконним та підлягає скасуванню.
Окрім того, як вже зазначалося, позивач не залишала самовільно військову частину. Водночас, як зазначено вище, наказом командира в/ч НОМЕР_1 від 05.07.2022 року № 92 «Про виплату додаткової винагороди під час дії воєнного стану військовослужбовцям військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 , НОМЕР_3 , НОМЕР_4 )» позивача позбавлено додаткової винагороди, передбаченої постановою № 168, та наказом командира в/ч НОМЕР_1 від 05.07.2022 року № 93 «Про внесення змін до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 01.07.2022 №87» Позивача позбавлено премії, передбаченої пунктом 2) частини 5. постанови № 704.
При цьому, відповідно до пункту 2-1 Постанови № 168 порядок і умови виплати додаткової винагороди, а також одноразової грошової допомоги, передбачених цією постановою, визначаються керівниками відповідних міністерств та державних органів.
Такий порядок виплати затверджено рішенням Міністра оборони України від 23.06.2022 року № 912/з/29 (далі - Рішення № 912/з/29).
Згідно пункту 9.4. Рішення № 912/з/29 до наказів про виплату додаткової винагороди в розмірі 30000,00 грн. не включати військовослужбовців, які: самовільно залишили військові частини, місця служби або дезертирували - за місяць, у якому здійснено правопорушення, та за весь період самовільного залишення військової частини або місця служби (дезертирства) включаючи місяць повернення, оголошеного наказом командира (начальника).
Враховуючи, що позивач самовільно не залишила військову частину, підстав для позбавлення її грошової допомоги, передбаченої Постановою № 168, немає.
Разом з тим, відповідно до підпункту 2) пункту 5 Постанови № 704 надано право керівникам державних органів у межах асигнувань, що виділяються на їх утримання: здійснювати преміювання військовослужбовців (крім військовослужбовців строкової військової служби), осіб рядового і начальницького складу відповідно до їх особистого внеску в загальний результат служби у межах фонду преміювання, утвореного в розмірі не менш як 10 відсотків (для військовослужбовців розвідувальних органів - не менш як 30 відсотків) посадових окладів та економії фонду грошового забезпечення.
Згідно пункту 3. Постанови №704 Виплату грошового забезпечення військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу здійснювати в порядку, що затверджується Міністерством оборони. Міністерством внутрішніх справ. Міністерством фінансів, Міністерством інфраструктури. Міністерством юстиції. Службою безпеки, Управлінням державної охорони, розвідувальними органами. Адміністрацією Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації (далі - державні органи).
Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам затверджено наказом Міністерства оборони України від 07 червня 2018 року №260 (далі - Порядок № 260).
Згідно пункту 5 розділу XVI Порядку №260 військовослужбовцям щомісячні премії не виплачуються в таких випадках: за невихід на службу (навчання) без поважних причин - за місяць, у якому здійснено таке порушення.
Саме з цих підстав відповідач позбавив позивача премії в повному обсязі, тоді як такого правопорушення позивач не вчиняла.
Отже, пункт 3 наказу командира військової частини НОМЕР_1 (з адміністративно- господарської діяльності) від 05.07.2022 року №92 «Про виплату додаткової винагороди під час дії воєнного стану військовослужбовцям військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 , НОМЕР_3 , НОМЕР_4 )» та наказ командира військової частини НОМЕР_1 (з адміністративно-господарської діяльності) від 05.07.2022 року Х« 93 «Про внесення змін до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 01.07.2022 №87» є протиправними, прийнятими без урахування усіх обставин, а тому є такими, що підлягають скасуванню.
Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Частиною другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
За таких обставин колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення позову.
Оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, а тому підстави для його скасування або зміни відсутні. 
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення, а рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 10 вересня 2024 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили відповідно до ст. 325 КАС України та оскарженню не підлягає, крім випадків передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України. 

Головуючий	 		Ватаманюк Р.В.	
 	 	 	 	
Судді	 	  	Капустинський М.М.    Сапальова Т.В.