Справа № 199/3852/25
(2/199/561/26) 

РІШЕННЯ
Іменем України

12.03.2026 

Амур-Нижньодніпровський районний суд міста Дніпра у складі:

головуючого судді Спаї В.В.,
секретар судового засідання Воробйов О.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_2 про звільнення майна з-під арешту, 
ВСТАНОВИВ:
25.03.2025 р. позивач через представника звернувся до суду з даним позовом, в якому просила суд ухвалити рішення та звільнити майно з-під арешту і зняти з житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 накладене обтяження у виді заборони відчуження на нерухоме майно, реєстраційний номер: 4777361, зареєстрований 10.07.2007 року реєстратором Державний нотаріальний архів в Дніпропетровській області (49102 м. Дніпро вул. Данила Галицького, 14 , тел. 767-97-35) на підставі повідомлення від 13.02.1997 року 4 Бабушкінського відділення ощадбанку № 6718. Архівний номер: 9307DNSPER1. Архівна дата :30.07.1997. Дата виникнення: 14.03.1997, № реєстра: 903-3, внутр. № 4C01033F28EESC2F2144. 

Короткий зміст заяв по суті справи.
В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що з 1996 р. є первісним та єдиним власником домоволодіння по АДРЕСА_1 на земельній ділянці, що належить йому на праві приватної власності. У 2023 році Позивач дізнався про накладене обтяження на його житловий будинок. Зі змісту отриманої ним Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна №396038682 від 23.09.2024 року, ОСОБА_1 з`ясував, що заборону на належне позивачу нерухоме майно було накладено та зареєстровано 14.03.1997 року за реєстраційним № 906-3 внутр. № 4С01033F28EE5C2F2144 на підставі повідомлення 4 Бабушкінського відділення ощадбанку №6718 від 13.02.1997 року, яка після створення єдиної комп`ютерної бази даних в Україні була автоматично перереєстрована 10.04.2007 року за №4777361 Державним нотаріальним архівом в Дніпропетровській області до Єдиного Реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна. Архівний номер : 9307DNIPER1, архівна дата: 30.07.1997 року. Також з Інформаційної довідки вбачається, що накладена заборона стосується власника на ім`я ОСОБА_2 . З відповідей Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» (далі - АТ«Ощадбанк») та Державного нотаріального архіву в Дніпропетровській області на адвокатські запити вбачалася відсутність підстав та документів для накладення обтяження на майно ОСОБА_1 , а також інформації щодо його кредитної заборгованості. За таких обставин наявне обтяження за умови відсутності у самого обтяжувача будь-яких претензій майнового характеру до ОСОБА_1 та належного йому майна порушує право власності останнього, оскільки він наразі обмежений у можливості реалізації своїх прав, у зв`язку із чим він звернувся до суду з вимогами про усунення перешкод у його користуванні та зняття зареєстрованого обтяження майна. 
24.04.2025 АТ «Ощадбанк» через представника адвоката Тихонова В.В. подано відзив, в якому відповідач просив повністю відмовити у задоволенні позову. Заперечення відповідача проти позову ґрунтуються на тому, що АТ «Ощадбанк» не є належним відповідачем, у справі відсутні будь - які докази на підтвердження існування кредитних або інших правовідносин між АТ «Ощадбанк» та ОСОБА_1 , також відсутні докази обтяження майна ОСОБА_1 за повідомленням банку. Крім того, відповідач зауважує, що позивач не має та не мав заборгованості перед банком, тому не вбачає підстав для задоволення позову. Також відсутні підстави для покладення на АТ «Ощадбанк» відшкодування понесених позивачем витрат в тому числі й судового збору. 
Крім того представник відповідача у вказаному відзиві просив проводити розгляд справи у відсутність представника АТ «Ощадбанк».
26.04.2025 представником позивача адвокатом Довгополою О.О. подано відповідь на відзив, де зауважено, що попри обізнаність банку про відсутність кредитних зобов`язань ОСОБА_1 перед банком, ним не виконуються дії щодо припинення обтяження майна у позасудовий спосіб, як це передбачено ч. 3 ст. 44 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» та ст. 74 Закону України «Про нотаріат», чим й порушуються права позивача.
Відповідач-2, ОСОБА_2 будь-яких заяв чи заперечень проти позову до суду не подавав.

Процесуальні дії у справі: 
-ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпра від 18.04.2025 р. відкрито провадження у цивільній справі; 
-ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпра від 30.05.2025 р. у задоволено клопотання представника позивача та витребувано у Державного нотаріального архіву Дніпропетровської області та АТ «Державний ощадний банк України» всі наявні документи, що стосуються накладення заборони відчуження на житловий будинок позивача;
-ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпра від 25.07.2025 р. задоволено клопотання представника позивача та витребувано від Сьомої дніпровської державної нотаріальної контори всі наявні документи, що стосуються накладення заборони відчуження на житловий будинок позивача;
-ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпра від 16.12.2025 підготовче провадження закрито та призначено розгляд справи по суті. 

Відповідно до частини 3 статті 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів.
Представник позивача адвокат Постольник О.С. в окремо поданій суду письмовій заяві просила про розгляд справи у її відсутності, зазначив, що позов підтримує повністю та просила суд його задовольнити. 

Фактичні обставини справи, встановлені судом.
Як встановлено судом на підставі доказів, наданих у порядку ст.ст. 76 - 80 ЦПК України, ОСОБА_1 є власником домоволодіння по АДРЕСА_1 згідно свідоцтва про право власності від 17 квітня 1997 року, що видане на підставі рішення АНД районної ради м.Дніпропетровська від 17.01.1997 року за № 24/6.
Земельна ділянка на якій розташоване домоволодіння має кадастровий номер 1210100000:01:718:0143 і також зареєстрована на ім`я позивача, що підтверджується витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку.
Відповідно до інформаційної довідки №396038682, що сформована 23.09.2024 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Ресстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного ресстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна на будинок за адресою: АДРЕСА_1 накладено обтяження заресстроване 10.04.2007 о 15:35:21 за № 4777361 реєстратором: Державний нотаріальний архів в Дніпропетровській області, 49102, Дніпропетровська обл., м. Дніпро, вул. Данила Галицького, буд.14, (056) 767-97-35; dnarhiv@ukr.net Підставою обтяження є повідомлення 4 Бабушкінського відділення ощадбанку № 6718, власником якого вказано ОСОБА_2 ( ОСОБА_2 ), Причина відсутності коду: архівний запис; Архівний номер: 9307DNIPER1; Архівна дата: 30.07.1997; Дата виникнення: 14.03.1997; № реєстра: 906-3, внутр. № 4001033F28EE5C2F2144, коментарій: 18.
Відповідно до листа Державного нотаріального архіву в Дніпропетровській області від 20.03.2025 №499/01-21 зазначається, що згідно Закону України «Про нотаріат», Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України в період 1991-2010 років, повноваженнями з накладання та зняття заборон (арештів) нерухомого та рухомого майна були наділені державні нотаріуси державних нотаріальних контор за місцем знаходження такого майна, які вносили записи про заборони ( арешти накладені судовими органами) на паперові носії. 
Станом на 1997-й рік, повідомлення державних банківських установ про накладання заборони відчуження на рухоме та нерухоме майно, ухвали судових органів про накладання арештів, та інше надсилалися до державних нотаріальних контор за місцем знаходження нерухомого майна, відповідно до територіального поділу м. Дніпропетровська на райони, записи про які робилися на паперових носіях - Реєстрах заборон (арештів) і Алфавітних книгах заборон (арештів). 
Згідно територіального поділу міста Дніпропетровська на райони станом на 1997-й рік накладання заборони відчуження жилого будинку за адресою: АДРЕСА_1 , було вчинено державним нотаріусом Сьомої дніпропетровської державної нотаріальної контори.
Згідно листа Сьомої дніпровської державної нотаріальної контори № від та наданих копій документів вбачається, що нею відсутні дані про надходження повідомлення у 1997 році від Бабушкінського відділення ощадбанку № 6718 про накладення арешту на будинок за адресою АДРЕСА_1 .
Відповідно до листа АТ «Ощадбанк» за №103.40/310-06БТ/ КТ/12691/2025 від 31.01.2025 встановлено, що строк зберігання документів кредитних справ позичальників, після погашення позики складає 5 років . Станом на 31.01.2025 року в АБС ММФО відсутня інформація щодо кредитної заборгованості ОСОБА_1, рнкопп: 2343217939 перед АТ «ОЩАДБАНК».
З відзиву АТ «Ощадбанк» вбачається, що відповідач визнає, що позивач не має заборгованості перед ним та повідомлення № 6718 не направлялося ним до нотаріальної контори Державного нотаріального архіву Дніпропетровської області.
Звернення позивача до АТ «Ощадбанк» про направлення заяви про припинення обтяження і подальше вилучення відповідного запису з Державного реєстру у позасудовому порядку задоволені не були, таким чином, на підставі викладеного, між сторонами виник спір з приводу усунення перешкод у розпорядженні нерухомим майном та скасування запису про накладення заборони на відчуження нерухомого майна.
Правовідносини між учасниками справи виникли з захисту права власності позивача на нерухоме майно. 

Норми права, які підлягають застосуванню при вирішенні спору та мотиви їх застосування.
Згідно ч. 1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до ч. 1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Визначення ст.16 ЦК України способів захисту цивільних прав та інтересів це забезпечення справедливого неупередженого та своєчасного розгляду і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
У ч. 1 ст.5 ЦПК України встановлено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Згідно з частинами першою, другою статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Відповідно до частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Згідно з частиною першою статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно до частини першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (частини перша, друга статті 321 ЦК України).
Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Статтею 391 ЦК України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Обтяження - заборона або обмеження розпорядження та/або користування нерухомим майном, встановлені законом, актами уповноважених на це органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб, інших осіб, яких законом уповноважено накладати відповідну заборону (обмеження), або такі, що виникли з правочину (пункт 5 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).
Підстави здійснення державної реєстрації обтяжень передбачені нормами Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», зокрема положеннями частини другої статті 27 цього Закону, натомість накладання заборони органами нотаріату унормовано також й положеннями Закону України «Про нотаріат», зокрема статтею 73 цього Закону.
Крім того, статтею 74 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що нотаріус знімає заборону відчуження нерухомого майна (майнових прав на нерухоме майно), об`єктів незавершеного будівництва, майбутніх об`єктів нерухомості, права на які підлягають державній реєстрації, частки у праві власності на таке майно у зв`язку, зокрема із: повідомленням кредитора (позикодавця) про погашення позики (кредиту); рішенням суду.
Згідно положень ст.27 ч.2 п.1 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно на нерухоме майно та їх обтяжень» підставою для припинення обтяження є рішення суду щодо обтяження речових прав на нерухоме майно, що набрало законної сили.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Згідно п. 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікована Україною Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» N475/97-ВР від 17 липня 1997 року і набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Згідно із статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Право власності належить до основоположних прав людини, втілення яких у життя становить підвалини справедливості суспільного ладу. Захист зазначеного права гарантовано статтею першою Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Як передбачено цією міжнародно-правовою нормою, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, і ніхто не може бути позбавлений власного майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини втручання в це право повинно мати законні підстави й мету, а також бути пропорційним публічному інтересу.
Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції. Будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Саме «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.
У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.
Принцип «пропорційності» тісно пов`язаний із принципом верховенства права: принцип верховенства права є фундаментом, на якому базується принцип «пропорційності», натомість принцип «пропорційності» є умовою реалізації принципу верховенства права і водночас його необхідним наслідком. Судова практика Європейського суду з прав людини розглядає принцип «пропорційності» як невід`ємну складову та інструмент верховенства права, зокрема й у питаннях захисту права власності.
Дотримання принципу «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, все одно буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано розумної пропорційності між втручанням у право особи та інтересами суспільства. Ужиті державою заходи мають бути ефективними з точки зору розв`язання проблеми суспільства, і водночас пропорційними щодо прав приватних осіб. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були б менш обтяжливими для прав і свобод заінтересованої особи, оскільки обмеження не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для реалізації поставленої мети.
Отже судом встановлено, що реєстрація обтяження домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 10.04.2007 (дата виникнення обтяження - 14.03.1997) була автоматичним перенесенням в оновлену електронну базу даних до Єдиного Реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна (тип обтяження: заборона (архівний запис), реєстраційний номер: 4777361.
Реєстрація обтяження була проведена відповідно до діючого на той час Положення про Єдиний реєстр заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, затвердженого наказом Мінюсту України від 09 червня 1999 року №31/5 (у редакції наказу від 18 серпня 2004 р. N 85/5), на підставі архівного запису Державним нотаріальним архівом в Дніпропетровській області до Єдиного Реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна. Архівний номер : 9307DNIPER1, архівна дата: 30.07.1997 року на майно власника на ім`я ОСОБА_2 . Інформація про державну реєстрацію обтяжень на час розгляду справи є актуальною, та перешкоджає позивачу належним чином розпоряджатися своїм майном.
Процедура реєстрації у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна регламентувалася Положенням про Єдиний реєстр заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 09.06.1999 року №31/5, зареєстрованим в Мінюсті України 10.06.1999 року №364/3657 (зі змінами).
Відповідно до п. 2.1 Положення, підставами для внесення до Реєстру заборон відомостей про накладення (зняття) заборони та арештів на об`єкти нерухомого майна є накладення (зняття) державною нотаріальною конторою - реєстратором заборони відчуження на об`єкти нерухомого майна.
З 01.01.2013 року відповідно до ст. 8, ст. 16 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», п.2 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2013 року № 868, державну реєстрацію прав шляхом внесення записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно проводить орган державної реєстрації прав. Державний реєстратор - нотаріус є спеціальним суб`єктом, на якого покладено функції державного реєстратора прав на нерухоме майно у випадку, передбаченому вищевказаним Законом.
Відповідно до п. 74, 75 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2013 № 868 для проведення державної реєстрації обтяжень речових прав на нерухоме майно необхідними документами є документи, що підтверджують виникнення, перехід та припинення обтяжень таких речових прав, та інші документи, визначені цим Порядком. Документами, що підтверджують виникнення, перехід та припинення обтяжень речових прав на нерухоме майно, є: рішення суду щодо обтяження речових прав на нерухоме майно, що набрало законної сили; рішення державного виконавця щодо обтяження речових прав на нерухоме майно; інші акти відповідних органів державної влади та посадових осіб згідно із законом.
Відповідно до Положення про Єдиний держаний реєстр заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 09.06.1999 р. № 31/5, зареєстрованим в Мін`юсті 10.06.1999 р. за № 364/3657, реєстр заборон це електронна база даних, яка містить відомості про обтяження нерухомого майна, а саме: накладені заборони та арешти нерухомого майна; вилучення записів про заборони відчуження та арешти нерухомого майна; тимчасові застереження щодо нерухомого майна та видані витяги з реєстру заборон.
Реєстраторами реєстру заборон є державні нотаріальні контори, державні нотаріальні архіви, приватні нотаріуси, які уклали відповідні договори з адміністратором і мають повний доступ до реєстру заборон через комп`ютерну мережу; державне підприємство «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України та його регіональні філії в частині внесення відомостей щодо податкових застав та арештів, накладених органами державної влади.
Відповідно до ст. 34 Закону України «Про нотаріат» накладення або зняття заборон є нотаріальною дією, вчинення яких в Україні покладається на нотаріусів, які працюють в державних нотаріальних конторах, державних нотаріальних архівах або займаються приватною нотаріальною діяльністю.
Відповідно до п.п.2.1.1 п.2.1 Положення, підставами для внесення до реєстру заборон відомостей про накладення (зняття) заборони та арештів на об`єкти нерухомого майна є накладення (зняття) державною нотаріальною конторою або приватним нотаріусом реєстратором заборони відчуження на об`єкти нерухомого майна.
Згідно п.5 глави 15 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 р. № 296/5 нотаріус, який наклав заборону, знімає заборону відчуження майна за рішенням суду.
Арешти (заборони), які були накладені на підставі заяв, повідомлень, листів будь-яких підприємств, установ, організацій, банків, ухвал, рішень суду, слідчих органів, рішень виконкомів, тощо у період до 1998 року до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, внесені з паперових носіїв (алфавітних книг).
Згідно з п.п.5.1. п.5 гл.15 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року за № 296/5, нотаріус знімає заборону відчуження майна при одержанні повідомлення: - кредитора про погашення позики; - про припинення (розірвання, визнання недійсним) договору застави (іпотеки); - про припинення договору іпотеки у зв`язку з набуттям іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, після припинення договору іпотеки у зв`язку з відчуженням іпотекодержателем предмета іпотеки; - про припинення, розірвання, визнання недійсним договору ренти, довічного утримання (догляду), спадкового договору; - органів опіки та піклування про усунення обставин, що обумовили накладення заборони відчуження майна дитини; - про скасування рішення суду про оголошення фізичної особи померлою або закінчення п`ятирічного строку з часу відкриття спадщини на майно особи, оголошеної померлою; - про смерть другого з подружжя, що склали спільний заповіт; - про скасування рішення суду про позбавлення батьків дитини батьківських прав або відібрання дитини без позбавлення батьківських прав; - про смерть відчужувача за спадковим договором або про смерть другого з подружжя, що уклали спадковий договір; - про відчуження майна, переданого під виплату ренти; - за рішенням суду; - в інших випадках, передбачених законом.
На підставі викладеного, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд дійшов висновку, що позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню: житловий будинок належить позивачу на підставі свідоцтва про право власності, ніколи не належав іншим особам, також позивач не мав жодного відношення до боргових зобов`язань ОСОБА_2 , а відсутність заборгованості ОСОБА_1 перед АТ «Ощадбанк» визнається відповідачем, тому для суду наявні підстави для припинення обтяження на відчуження нерухомого майна, як такого що безпідставно обмежує право власності позивача. Поряд з тим державна нотаріальна контора не має визначених законодавством підстав для зняття заборони на відчуження об`єктів нерухомого майна у позасудовому порядку, а отже позивач позбавлений можливості реалізувати свої права власника нерухомого майна в інший, крім судового захисту, спосіб.

На переконання суду, не є слушними доводи відповідача щодо неналежності відповідача на підставі наступного.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України). 
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на тому, що відповідачем у справах за позовами про звільнення майна з-під арешту є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних правовідносин щодо такого майна (постанови від 26 листопада 2019 року у справі № 905/386/18, від 05 травня 2020 року у справі № 554/8004/16, від 07 квітня 2021 року у справі № 174/474/17).
Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.
Відповідно до положень ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Наказом Українського Республіканського банку від 02.01.1992 за №2-К у відповідності з Статутом, зареєстрованим Національним банком України 31.12.1991 за №4, Український Республіканський банк Ощадного банку СРСР, з підзвітною йому інфраструктурою установ та організацій, перетворено в Державний спеціалізований комерційний Ощадний банк України (Ощадбанк України).
Постановою Кабінету Міністрів України від 21.05.1999 за № 876 "Про деякі питання управління Державним спеціалізованим комерційним ощадним банком України" на виконання розпорядження Президента України від 20.05.1999 №106 та з метою удосконалення структури і організації управління Державним спеціалізованим комерційним ощадним банком України, створення умов для більш ефективної реалізації державою прав власника вирішено перетворити Державний спеціалізований комерційний Ощадний банк України (Ощадбанк України) у відкрите акціонерне товариство "Державний ощадний банк України". Установити, що Банк є правонаступником прав і обов`язків Ощадбанку.
Отже, оскільки заборона на нерухоме майно була накладена в інтересах відповідача, який є правонаступником Ощадбанку, за повідомленням якого і було накладено арешт на майно, то належним відповідачем у справі є саме Філія Житомирського обласного управління акціонерного товариства "Державний ощадний банк України", яка є відокремленим підрозділом.
Оскільки позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно), а відповідачем у справах за позовами про звільнення з-під арешту майна є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних відносин щодо такого майна (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 905/386/18 (провадження № 12-85гс19)), відтак доводи відповідача про те, що відповідачем у справі має бути нотаріальна контора є безпідставними.
Порядок та підстави зняття заборони з майна регулюються, зокрема, статтею 74 Закону України «Про нотаріат», з якої вбачається, що одержавши повідомлення установи банку, підприємства чи організації про погашення позики (кредиту), повідомлення про припинення іпотечного договору або договору застави, а також припинення чи розірвання договору довічного утримання, звернення органів опіки та піклування про усунення обставин, що обумовили накладення заборони відчуження майна дитини, нотаріус знімає заборону відчуження жилого будинку, квартири, дачі, садового будинку, гаража, земельної ділянки, іншого нерухомого майна.
Але в даному випадку нотаріус не має правових підстав для зняття заборони з будинку, оскільки вищезазначеного повідомлення з банку до нього не надходило.
Порядок правового регулювання діяльності нотаріату в Україні встановлено Законом України «Про нотаріат».
Частиною першою статті 1 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлено, що нотаріат в Україні - це система органів і посадових осіб, на які покладено обов`язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності.
Частиною другою статті 1 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що вчинення нотаріальних дій в Україні покладається на нотаріусів, які працюють в державних нотаріальних конторах, державних нотаріальних архівах (державні нотаріуси) або займаються приватною нотаріальною діяльністю (приватні нотаріуси).
Відповідач є обов`язковим учасником цивільного процесу - його стороною. Основною ознакою сторін цивільного процесу є їхня особиста і безпосередня заінтересованість; саме сторони є суб`єктами правовідношення, з приводу якого виник спір. Крім того, відповідач є тією особою, на яку вказує позивач як на порушника свого права.
Тобто, відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього. При цьому неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.
Нотаріус є публічною особою, якій державою надано повноваження щодо посвідчення прав і фактів, які мають юридичне значення, та вчинення інших нотаріальних дій з метою надання їм юридичної вірогідності. Вчиняючи нотаріальні дії, нотаріус діє неупереджено, він не може діяти в інтересах жодної з осіб - учасника нотаріальної дії. Нотаріус не стає учасником цивільних правовідносин між цими особами, а отже, не може порушувати цивільні права, які є змістом цих відносин. Відсутня і процесуальна заінтересованість нотаріуса в предметі спору та реалізації прийнятого рішення.
Неналежність Державного нотаріального архіву в Дніпропетровській області як відповідача також встановлена рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 23 вересня 2024 року у справі № 205/780/24 за позовом ОСОБА_1 до Державного нотаріального архіву в Дніпропетровській області, третя особа Акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» про зняття арешту з нерухомого майна.
Таким чином належними відповідачами у даній справі є АТ «Ощадбанк» та ОСОБА_2 , особа яка значиться боржником у накладеному обтяженні.

Керуючись ч. 1 та ч. 3 ст. 3, ч.ч. 2, 3, ч. 1 ст. 5, ст.ст. 9, 10, 13, ч. 1 та п. 2 ч. 2 ст. 19, ст.ст. 23, 76 80, 89, п. 2 ч. 1 та ч. 3 ст. 258, ст.ст. 264 - 265, ч. 4 ст. 268, ст. 273 ЦПК України, суд 
УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_2 про звільнення майна з-під арешту задовольнити повністю.
Звільнити майно з - під арешту та зняти з житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , накладене обтяження у виді заборони на нерухоме майно, реєстраційний номер: 4777361, зареєстроване 10.07.2007 р. реєстратором Державний нотаріальний архів в Дніпропетровській області (49102, м. Дніпро, вул. Данила Галицького, буд. 14) на підставі повідомлення, 4 від 13.02.1997 р. Бабушкінське відділення ощадбанку №6718, архівний номер 9307DNSPER1, архівна дата 30.07.1997, дата виникнення: 14.03.1997, № реєстру: 903-3, внутр. №4С01033F28EESC2F2144.

Дата складення повного судового рішення 17.03.2026 р. 
Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя В.В.Спаї