П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 240/2735/25 
Головуючий суддя 1-ої інстанції - Нагірняк М.Ф. 
Суддя-доповідач - Гонтарук В. М. 
16 березня 2026 року 
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді: Гонтарука В. М. 
суддів: Моніча Б.С.  Білої Л.М. , 

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства “Українська залізниця” на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 26 серпня 2025 року (ухвалене в м. Житомир) у справі за адміністративним позовом Керівника Бердичівської окружної прокуратури Житомирської області в інтересах держави в особі Управління культури та туризму Житомирської обласної державної адміністрації до Акціонерного товариства “Українська залізниця” про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії, 
В С Т А Н О В И В :
позивач звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства “Українська залізниця” про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії.
Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 26 серпня 2025 року позов задоволено.
Не погодившись з прийнятим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане рішення та ухвалити нову постанову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог.
В обґрунтування апеляційної скарги апелянт послався на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, що на його думку, призвело до неправильного вирішення спору.
Позивач своїм правом, передбаченим, ст.ст. 300, 304 КАС України не скористався та не подав відзив на апеляційну скаргу.
Сьомий апеляційний адміністративний суд, вирішив розглядати дану справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
За таких умов згідно з ч. 4 ст. 229 КАС України при розгляді справи в порядку письмового провадження фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що остання не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджено під час апеляційного розгляду неоспорені факти про те, що розпорядженням голови Житомирської обласної державної адміністрації від 18.02.2000 року №76 взято на державний облік і охорону нововинайдені та новозбудовані пам`ятки архітектури згідно додатком.
Згідно додатку до вказаного розпорядження, споруда "Будівля залізничної станції "Чорнорудка", яка знаходиться за адресою: вул. Пристанційна,12 с. Нова Чорнорудка Бердичівського району Житомирської області, віднесено до "Переліку будівель, об`єктів і споруд, що пропонуються для внесення до реєстру пам`яток архітектури Житомирської області місцевого значення".
Вказане розпорядження голови Житомирської обласної державної адміністрації від 18.02.2000 року №76 було прийнято відповідно до Закону УРСР "Про охорону і використання пам`яток історії та культури" від 13.07.1978 року №3600-IX (надалі - Закон №3600-IX), про що прямо зазначено в самому розпорядженні.
За інформацією Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вказана нежитлова будівля "Будівля залізничної станції "Чорнорудка", яка знаходиться за адресою: вул. Пристанційна,12 с. Нова Чорнорудка Бердичівського району Житомирської області, належить на праві власності Державі в особі Акціонерного товариства "Українська залізниця" (а.с.42) .
Відносно нежитлового приміщення "Будівля залізничної станції "Чорнорудка", яка знаходиться за адресою: вул. Пристанційна,12 с. Нова Чорнорудка Бердичівського району Житомирської області, охоронний договір Відповідачем з Управління культури та туризму Житомирської обласної державної адміністрації на вказану пам`ятку культурної спадщини не був укладений, що стало підставою для звернення до суду з даним позовом.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, колегія суддів зазначає наступне.
Приписами статті 17 Закону №3600-IX було передбачено, що з метою організації обліку і охорони пам`яток історії та культури нерухомі пам`ятки поділяються на пам`ятки загальносоюзного, республіканського і місцевого значення. Переліки пам`яток місцевого значення затверджуються виконавчими комітетами обласних, міських (міст республіканського підпорядкування) Рад народних депутатів. Виключення об`єктів з переліків пам`яток республіканського і місцевого значення допускається лише з дозволу Ради Міністрів Української РСР.
Як зазначено в статті 23 цього ж Закону №3600-IX, підприємства, організації, установи, у власності або користуванні яких перебувають пам`ятки історії та культури, несуть відповідальність за їх схоронність і зобов`язані додержувати правил охорони, використання, обліку і реставрації пам`яток.
За приписами ст.23 Закону №1805-III усі власники пам`яток, щойно виявлених об`єктів культурної спадщини чи їх частин або уповноважені ними органи (особи) незалежно від форм власності на ці об`єкти зобов`язані укласти з відповідним органом охорони культурної спадщини охоронний договір.
Порядок укладання охоронних договорів та їхні типові форми затверджуються Кабінетом Міністрів України.
Як зазначено в п.2 Порядку укладення охоронних договорів на пам`ятки культурної спадщини, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28 грудня 2001 р. №1768, власник пам`ятки чи її частини або уповноважений ним орган (особа) зобов`язаний не пізніше ніж через один місяць з моменту отримання пам`ятки чи її частини у власність або у користування укласти охоронний договір з відповідним органом охорони культурної спадщини.
Відповідно до вимог ст.6 Закону №1805-III саме до повноважень органів охорони культурної спадщини обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій відповідно до їхньої компетенції належить, окрім іншого, укладення охоронних договорів на пам`ятки.
Пунктом 3 Прикінцевих положень Закону № 1805-III передбачено, що об`єкти, включені до списків (переліків) пам`яток історії та культури відповідно до Закону Української РСР «Про охорону і використання пам`яток історії та культури», визнаються пам`ятками відповідно до цього Закону.
В такий спосіб Закон № 1805-III врегульовує правовідносини, які виникли до набрання ним чинності, визнаючи на рівні закону пам`ятками культурної спадщини об`єкти, які було виявлено раніше і які були включені до відповідних списків (переліків) пам`яток історії та культури на підставі чинного на той час законодавства.
На виконання вимог абзацу третього частини другої статті 14 Закону № 1805-III наказом Міністерства культури України від 11.03.2013 № 158 затверджено Порядок обліку об`єктів культурної спадщини (далі - Порядок № 158).
Відповідно до пункту 1 Розділу I цей Порядок визначає єдину систему обліку об`єктів культурної спадщини незалежно від їх видів і типів.
При цьому, як і Закон № 1805-III, Порядок № 158, крім загального порядку взяття на облік об`єкта культурної спадщини та занесення його до Державного реєстру нерухомих пам`яток України, передбачає також особливості включення до Реєстру об`єктів культурної спадщини, які взято на державний облік відповідно до законодавства, що діяло до набрання чинності Законом (Розділ ІХ Порядку).
Об`єкти, які взято на державний облік відповідно до законодавства, що діяло до набрання чинності Законом, визнаються пам`ятками відповідно до абзацу шостого частини першої статті 1 Закону (8.1 Порядку № 158).
Нерухомі об`єкти культурної спадщини, включені до списків (переліків) пам`яток всесоюзного, республіканського чи місцевого значення, до вирішення питання про їх включення (невключення) до Реєстру вважаються пам`ятками культурної спадщини відповідно національного чи місцевого значення (8.2 Порядку № 158).
Як встановлено з даних Державного реєстру нерухомих пам`яток України вказана "Будівля залізничної станції "Чорнорудка" не занесена до цього реєстру, що підтверджується витягом із реєстру та повідомленням Міністерства культури та стратегічних комунікацій України.
Разом з тим, враховуючи, що вказана "Будівля залізничної станції "Чорнорудка" взято на державний облік відповідно до законодавства, що діяло до набрання чинності Законом № 1805-III, визнається пам`яткою відповідно до абзацу шостого частини першої статті 1 Закону.
Аналогічний правовий висновок наведено в Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 12 травня 2025 року у справі №380/2801/24.
Безспірно, в розумінні вимог ст.5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду за захистом порушеного права.
Захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом у спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Одночасно суд враховує, що у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.
При цьому, під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.
Вимога на захист порушеного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.
Тобто, ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права, та таким, що забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства.
Отже, адміністративний суд, отримавши позовну заяву, повинен встановити наявність факту порушення права та застосувати конкретний спосіб захисту порушеного права, що залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.
Суд враховує, що відповідно до вимог Закону №1805-III та Положення про Управління культури та туризму Житомирської обласної державної адміністрації (надалі - Положення) вказане Управління, як структурний підрозділ Житомирської обласної державної адміністрації наділене функціями органу охорони культурної спадщини обласної державної адміністрації.
Відповідно до вимог пункту 17 частини першої статті 6 Закону №1805-III та підпункту 17 пункту 5 Положення саме до компетенції Управління культури та туризму Житомирської обласної державної адміністрації належить укладення охоронних договорів на пам`ятки культурної спадщини місцевого значення.
На підставі викладеного колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність порушеного права держави в особі Управління культури та туризму Житомирської обласної державної адміністрації, зумовленого охороною культурної спадщини з метою її збереження, використання об`єктів культурної спадщини у суспільному житті, захисту традиційного характеру середовища в інтересах нинішнього і майбутніх поколінь.
У зв`язку з чим, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що порушене право підлягає судовому захисту та поновленню шляхом зобов`язання Акціонерного товариства "Українська залізниця", як власника будівлі "Будівля залізничної станції "Чорнорудка", яка знаходиться за адресою: вул. Пристанційна,12 с. Нова Чорнорудка Бердичівського району Житомирської області, укласти з Управлінням культури та туризму Житомирської обласної державної адміністрації спірний охоронний договір на вказану пам`ятку культурної спадщини.
Оцінюючи позицію апелянта, колегія суддів вважає, що обставини, наведені в апеляційній скарзі, були ретельно перевірені та проаналізовані судом першої інстанції та їм була надана належна правова оцінка. Жодних нових аргументів, які б доводили порушення судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права при винесенні оскаржуваного рішення, у апеляційній скарзі не зазначено. 
Таким чином, на думку колегії суддів апеляційної інстанції, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог. 
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
У Х В А Л И В :
апеляційну скаргу Акціонерного товариства “Українська залізниця” залишити без задоволення, а рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 26 серпня 2025 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України. 
Головуючий	 		Гонтарук В. М.	
 	 	 	 	
Судді	 	  	Моніч Б.С.    Біла Л.М.