КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/4278/2026
Справа № 753/9341/25

П О С Т А Н О В А

 
Іменем України

18 березня 2026 року 
м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді Кашперської Т.Ц.,
суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,
за участю секретаря Діденка А.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником Браверманом Владиславом Олександровичем , на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 24 вересня 2025 року (повний текст рішення складено 06 жовтня 2025 року), ухвалене у складі судді Маркєлової В.М. в м. Київ у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа орган опіки та піклування - Служба у справах дітей та сім`ї Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав,
заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, 

в с т а н о в и в :

У травні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, просив позбавити ОСОБА_3 батьківських прав щодо малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Позов мотивував тим, що 15 березня 2006 року зареєстрував шлюб із відповідачем, який було розірвано рішенням Дарницького районного суду м. Києва 01 серпня 2024 року в справі № 375/14309/24. Від подружнього життя народилося двоє дітей, дочка ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , і син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Після розірвання шлюбу діти за взаємною домовленістю проживають з батьком ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_1 . ОСОБА_3 не приймає будь-якої участі у вихованні та утриманні доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з початку 2024 року, тобто майже півтора роки. 
З січня 2024 року ОСОБА_3 перестала спілкуватися з донькою ОСОБА_6 через те, що дочка захотіла проживати разом із батьком. ОСОБА_3 не приймає участі у вихованні дочки, не цікавиться її життям, здоров`ям, умовами проживання, навчанням у школі та участю у гуртках, не приймає найменшої участі у вихованні дитини та не надає будь-яких коштів на її утримання, самоусунулася від виховання дитини, будь-які заходи примусити відповідача до участі у вихованні дитини не дали результату. 
Відповідач на підтвердження небажання приймати участь у вихованні доньки подала відповідну заяву, яка посвідчена нотаріально. Вищевикладені обставини підтверджуються заявою ОСОБА_3 , показаннями свідка ОСОБА_7 , довідкою зі школи. 

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 24 вересня 2025 року в позові відмовлено.

Позивач ОСОБА_1 в особі представника Бравермана В.О. , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати рішення Дарницького районного суду м. Києва від 24 вересня 2025 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, викладав фактичні обставини справи, пояснював, що після розірвання шлюбу між сторонами 01 серпня 2024 року дитина проживає з батьком, що підтверджується договором оренди житла від 07 серпня 2021 року. З початку 2024 року мати повністю припинила участь у вихованні та утриманні дитини, не спілкується з нею, не бере участі в шкільному житті, не цікавиться здоров`ям, не надає матеріальної допомоги, що підтверджується нотаріально посвідченою заяво відповідача про небажання брати участь у вихованні та утриманні доньки, поясненнями самої ОСОБА_3 в судовому засіданні, яка визнала позов та підтвердила відсутність будь-якого інтересу до дитини з початку 2024 року, висновком служби у справах дітей, де вказано, що мати не має бажання спілкуватися з дочкою ані зараз, ані в майбутньому, поясненнями дитини, наданими без присутності батьків, у присутності представника органу опіки, де дитина чітко висловила небажання бачитися з матір`ю.
Вказував, що суд першої інстанції безпідставно не застосував положення ст. 164 СК України, відповідно до якої мати або батько можуть бути позбавлені батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків з виховання дитини; п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 про те, що ухилення має місце, коли батьки не піклуються про фізичний, духовний розвиток дитини, не спілкуються з нею, не забезпечують медичного догляду, не беруть участі у навчанні та вихованні. Ці обставини у справі доведені в повному обсязі, відповідач свідомо самоусунулась від виконання своїх батьківських обов`язків понад півтора роки, що з урахуванням ст. 219 СК України є достатнім строком для встановлення факту ухилення.
Щодо порушення норм процесуального права, вважав, що судом безпідставно відмовлено у задоволенні клопотання про виклик свідка ОСОБА_7 , яка могла підтвердити факти невиконання відповідачем батьківських обов`язків, і цим було порушено право позивача на подання доказів (ч. 3 ст. 13, ст. 81 ЦПК України).
Крім того, суд видалив представника позивача із зали під час опитування дитини, що суперечить вимогам процесуальної рівності сторін і принципу змагальності.
Щодо неврахування судом важливих обставин, звертав увагу, що:
відповідач повністю визнала позов, що згідно ч. 4 ст. 206 ЦПК України зобов`язувало суд ухвалити рішення про задоволення позову або постановити ухвалу про відмову у прийнятті визнання, такої ухвали не було;
висновок органу опіки і піклування є формальним та суперечить інтересам дитини, оскільки не містить мотивів та не враховує позиції самої дитини; відповідно до ч. 6 ст. 19 СК України суд може не погодитися з таким висновком, якщо він недостатньо обґрунтований або суперечить інтересам дитини;
позбавлення матері батьківських прав відповідає принципу найкращих інтересів дитини (ст. 3 Конвенції ООН про права дитини), оскільки позбавлення батьківських прав матері дитини дозволить позивачу, зокрема, мати офіційну підставу для відстрочки від мобілізації, в іншому ж випадку єдину особу, яка опікується дитиною, розлучать з дитиною шляхом мобілізації, і у такому разі, за наявності матері, яка не бажає приймати участь у вихованні дитини, ОСОБА_6 буде опікуватися стороння особа; дитина чітко висловила бажання проживати з батьком, не спілкуватися з матір`ю, до якої не відчуває емоційного зв`язку. 

Відзивів на апеляційну скаргу не надійшло.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону відповідає.

Відмовляючи ОСОБА_1 у позові, суд першої інстанції виходив із того, що судом не встановлено та позивачем не доведено наявність підстав, передбачених ст. 164 СК України, для позбавлення батьківських прав відповідачки щодо її неповнолітньої дочки, оскільки недоведеність обставин умисного тривалого невиконання з її боку своїх батьківських обов`язків по вихованню та утриманню дитини до серпня 2024 року вказує на відсутність підстав для застосування до відповідачки такої крайньої міри впливу, як позбавлення її батьківських прав, та розлучення дочки і матері у даному випадку не є необхідним для забезпечення якнайкращих інтересів дитини, із врахуванням думки опитаної в судовому засіданні дитини.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, враховуючи таке.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 15 березня 2006 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 зареєстровано шлюб, розірваний рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 01 серпня 2024 року в справі № 753/14309/24 (а. с. 10, 15, 16).
Від шлюбу сторони мають спільну неповнолітню доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (свідоцтво про народження серія НОМЕР_1 , видане Відділом реєстрації актів цивільного стану Дарницького районного управління юстиції у м. Києві 16 квітня 2011 року, про що в Книзі реєстрації народжень 16 квітня 2011 року зроблено відповідний актовий запис за №1285) (а. с. 11).
Згідно з договором оренди приміщення № 070811 від 07 серпня 2021 року, позивач орендує квартиру за адресою: АДРЕСА_2 (а. с. 18).
Згідно з довідкою, виданою директором школи І-ІІІ ступенів №160 Дарницького району м. Києва, ОСОБА_4 , учениця 8-В класу, навчається у школі І-ІІІ ступенів №160 Дарницького району м. Києва з 01 вересня 2017 року по теперішній час. Мати ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , припинила спілкування з класним керівником з 02 вересня 2024 року (а. с. 12).
До позовної заяви долучено заяву, посвідчену приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гамерською-Небилицею А.Б. (а. с. 13), наступного змісту:
«Я, громадянка України ОСОБА_3 , діючи за своєю справжньою волею без стороннього фізичного або психічного впливу, розуміючи значення та правові наслідки своїх дій, даною заявою ставлю до відома всіх зацікавлених у тому осіб та повідомляю про те, що є матір`ю ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а також, що з 01 січня 2024 року та по сьогоднішній день не приймаю участі у вихованні та матеріальному забезпечені доньки, ОСОБА_4 . Матеріальне утримання моєї доньки, ОСОБА_4 , здійснює батько, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Претензій щодо утримання та виховання нашої доньки я, ОСОБА_3 , до батька не маю. Я, громадянка України ОСОБА_3 , в подальшому не планую підтримувати будь-які відносини з донькою. В зв`язку з відносинами, які в мене склалися з донькою, не заперечую проти позбавлення мене, ОСОБА_3 , батьківських прав на дитину. Мій особистий підпис на цьому документі свідчить про те, що я, ОСОБА_3 , розумію значення, умови та правові наслідки цієї заяви та про те, що у тексті заяви всі відомості вказані правильно та особисто мною перевірені».
На виконання вимог ухвали суду від 24 червня 2025 року від органу опіки і піклування Служби у справах дітей та сім`ї Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації надійшов висновок про недоцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 щодо неповнолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , де зазначено наступне: «Неповнолітня дитина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , народилась під час зареєстрованого шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , який розірвано рішенням Дарницького районного суду м. Києва 01 серпня 2024 року. З позовної заяви ОСОБА_1 встановлено, що після розірвання шлюбу, за взаємною згодою сторін та дитини, неповнолітня дитина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , залишилась проживати разом із батьком. ОСОБА_3 з початку 2024 року не бере участі у вихованні та утриманні їх доньки та припинила спілкуватися із нею через те, що остання прийняла рішення проживати із батьком. Крім того, ОСОБА_3 було подано нотаріально посвідчену заяву, у якій вона не заперечує проти позбавлення її батьківських прав. Відповідно до довідки ліцею № 160 Дарницького району м. Києва (далі - ліцей) від 27 січня 2025 року № 28 неповнолітня дитина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є ученицею 8-В класу та навчається у ліцеї з 01 вересня 2017 року, за час її навчання у ліцеї мати, ОСОБА_3 припинила спілкування з класним керівником з 02 вересня 2024 року. Під час телефонної розмови 01 липня 2025 року спеціаліста служби із ОСОБА_3 , остання повідомила, що не заперечує проти позбавлення її батьківських прав. Неповнолітня дитина повнолітня дитина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із батьком, ОСОБА_1 , фактично проживають та зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 . При проведенні обстеження житлово-побутових умов проживання дитини встановлено, що для неї створені належні умови для проживання, відпочинку, навчання та розвитку.
Питання щодо надання до суду висновку про доцільність (недоцільність) позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 було винесено на розгляд комісії з питань захисту прав дитини райдержадміністрації (далі - комісія) 10 липня 2025 року. На засіданні комісії були присутні мати дитини ОСОБА_3 , неповнолітня дитина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , батько дитини, ОСОБА_1 та його представник Браверман В.О . ОСОБА_1 під час засідання комісії, пояснив, що ОСОБА_3 не цікавиться життям їх дитини, не спілкується з нею та, зі слів останнього, відмовилася від їх доньки ще задовго до розлучення. ОСОБА_3 під час засідання комісії повідомила, що не дивлячись на те, що проживає неподалік від доньки, не має жодного бажання спілкуватися із нею, ані зараз, ані у майбутньому.
Неповнолітня дитина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , під час засідання комісії повідомила, що не спілкується із матір`ю приблизно півтора роки. Зі слів останньої, ще під час їх спільного проживання з матір`ю, мати постійно кричала на неї та лаяла її навіть тоді, коли ОСОБА_4 намагалася знайти зі нею спільну мову. Натомість неповнолітня дитина ОСОБА_4 почуває себе комфортніше, проживаючи разом із батьком, з матір`ю проживати не має бажання.
Беручи до уваги вищезазначене, рекомендації комісії (протокол від 10 липня 2025 року № 13), можна зробити висновок про відсутність вагомих підстав доцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 ».

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

У судовому засіданні під час розгляду справи судом першої інстанції представник позивача адвокат Браверман В.О. підтримав позовну заяву в повному обсязі з підстав, зазначених у позові, позивач підтримав свого представника.
Відповідач у судовому засіданні повідомила, що вони з позивачем розлучилися у 2024 році, бажання брати участь у вихованні дочки у неї відсутнє, про що вона написала нотаріальну заяву.
У судовому засіданні, за участю представника органу опіки та піклування Чіжової Т.І., суд заслухав думку неповнолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дитини, щодо якої просять позбавити прав відповідачку, де вона повідомила, що до розлучення батьків сім`я жила вчотирьох - батьки, ОСОБА_6 та її старший брат. Після розлучення батьків, з мамою став жити її брат, а ОСОБА_6 лишилася з татом. Не бачилась та не спілкувалась з мамою після розлучення батьків. Відчуває, що мама її не любить і мама їй про це казала. Старшого брата мама любила більше, ніж її. Більше ОСОБА_6 виховував тато, до лікарів водив, готував їжу теж тато. Коли брат ще жив в Україні, то могла готувати мама, а потім як брат поїхав за кордон - готував тільки тато. Бачити маму у своєму житті не бажає.
Представник позивача адвокат Браверман В.О. суду першої інстанції повідомив, що станом на зараз дочка сторін, ОСОБА_6 , проживає разом з татом. Рішення суду про позбавлення батьківських прав матері дитини дозволить відповідачу, зокрема, офіційно мати підставу для відстрочки від мобілізації. Висновок служби у справах дітей та сім`ї як органу опіки та піклування є необґрунтованим, містить лише загальні норми та має для суду лише рекомендаційний характер. Просив суд не покладати висновок як органу опіки та піклування про недоцільність позбавлення матері батьківських прав в основу рішення.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
Вирішуючи спір, суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Захист інтересів дитини знаходиться в одній площині поряд з такими фундаментальними правовими цінностями, як життя, здоров`я, свобода, безпека, справедливість. Захист інтересів дитини, її виховання обома батьками є запорукою становлення сильної держави, правового суспільства, оскільки зростаючи дитина перетворюється на правового партнера дорослих членів суспільства.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

У частині першій статті 9 зазначеної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і потрібно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Забезпечення найкращих інтересів дитини - це дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити (абзац четвертий частини першої статті 1 Закону України «Про охорону дитинства»).

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини (стаття 141 СК України).

Обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини визначені статтею 150 СК України.

Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист (частини дев`ята-десята статті 7 СК України).

Відповідно до частини першої статті 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України.

Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення й розвитку; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до дитини та її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти тощо.

Позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який тягне за собою істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Правовий висновок про те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків неодноразово було викладено у постановах Верховного Суду, зокрема, від 06 червня 2024 року у справі № 132/2049/23, від 25 вересня 2024 року у справі № 206/1513/23, від 02 жовтня 2024 року у справі № 2-5679/11, від 04 вересня 2024 року у справі № 608/858/22 тощо.

Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У рішенні від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.

У рішенні від 10 вересня 2019 року у справі «Странд Лоббен та інші проти Норвегії» (заява № 37283/13) Європейський суд з прав людини підкреслював, що взаємна радість, яку діти та батьки отримують у суспільстві один від одного, є основним елементом сімейного життя, і заходи держав-відповідачів, що перешкоджають цьому, рівносильні втручанню у право, гарантоване статтею 8 Конвенції. У випадках, коли відповідні інтереси дитини суперечать інтересам батьків, стаття 8 Конвенції вимагає, щоб органи влади держав-відповідачів встановлювали справедливий баланс цих інтересів і при встановленні балансу особливе значення надавалося найкращим інтересам дитини, які в залежності від свого характеру та важливості можуть переважати інтереси батьків. Як правило, найкращі інтереси дитини вимагають, з одного боку, щоб зв`язки дитини з її сім`єю підтримувалися, за винятком випадків, коли сім`я виявилася особливо непридатною для життя та розвитку дитини, оскільки порушення сімейних зв`язків означає від`єднання дитини від її коріння. З цього слідує, що сімейні зв`язки можуть бути розірвані лише за вкрай виняткових обставин і що має бути зроблено все для збереження особистих відносин та відновлення сім`ї.

Верховний Суд неодноразово звертав увагу, що зверненню до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оціночний характер, залежать від конкретних обставин справи та характеристик учасників цих правовідносин (постанови від 18 лютого 2021 року у справі № 645/920/19, від 07 лютого 2022 року у справі № 759/3554/20, від 12 лютого 2024 року у справі № 202/1931/22).

Відмовляючи в задоволенні вимог про позбавлення відповідача батьківських прав, суд першої інстанції, з висновком якого погоджується апеляційний суд, правильно виходив з того, що в матеріалах справи відсутні докази, які б давали підстави для застосування такого крайнього та виняткового заходу до ОСОБА_3 .

Так, рішенням суду від 01 серпня 2024 року було розірвано шлюб між сторонами. При цьому позивач у травні 2025 року звернувся до суду із вимогами про позбавлення матері батьківських прав.

Згідно зі статтею 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

В матеріалах справи дійсно наявна нотаріально посвідчена заява від імені ОСОБА_3 , у якій зазначено, що відповідач не заперечує проти позбавлення її батьківських прав відносно дочки. Крім того, в судовому засіданні ОСОБА_3 визнала позов і не заперечувала проти його задоволення.

Оскільки чинним законодавством України не передбачено право для батьків неповнолітньої дитини добровільно відмовитися від виконання обов`язків щодо дитини, нотаріальну заяву матері суд першої інстанції оцінив як письмове волевиявлення матері, яке аналогічне усним поясненням відповідача у засіданні, і яке не є доказом тривалого умисного невиконання нею батьківських обов`язків щодо дочки.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у прийнятті визнання позову відповідачем, оскільки що в цьому випадку визнання позову суперечить закону, а саме частині третій статті 155 СК України та не відповідає найкращим інтересам малолітньої дитини.

Суди не вправі покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши при цьому обставини справи. Тобто повинно мати місце не лише визнання позову, а й законні підстави для задоволення позову (див. постанову Верховного Суду від 25 травня 2022 року у справі № 675/2136/19 (провадження № 61-2251св22)).

Верховний Суд у постанові від 10 листопада 2023 року у справі № 401/1944/22 (провадження № 61-10115св23) зазначив, що в розумінні статті 206 ЦПК України суд відмовляє у прийнятті визнання відповідачем позову, якщо це суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Відповідно до частин другої, третьої статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини; відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. З огляду на викладені норми права заяви відповідача, в яких вона відмовлялася від батьківських прав на дитину та визнавала позов про позбавлення її батьківських прав, не можуть слугувати підставою для задоволення позову, оскільки відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства та не відповідає інтересам дитини. Отже, суд першої інстанції правильно відмовив у прийнятті визнання відповідачем позову, оскільки у цій категорії справ визнання позову суперечить закону, а саме частині третій статті 155 СК України, та порушує інтереси дитини. Верховний Суд наголосив, що саме лише подання заяви про визнання позову у справі про позбавлення батьківських прав не може бути підставою для звільнення позивача від обов`язку надання інших доказів на підтвердження існування обставин, передбачених частиною першою статті 164 СК України для позбавлення батьківських прав.

Отже, встановивши, що підстав для задоволення позову немає, суд першої інстанції, з яким погоджується апеляційний суд, обґрунтовано не взяв до уваги факт визнання позову відповідачем.

За таких обставин аргументи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги заяву відповідача про визнання позову та не прийняв жодного з процесуальних рішень, передбачених ч. 4 ст. 206 ЦПК України, є необґрунтованими.

При розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (частина четверта, п`ята, шоста статті 19 СК України).

Висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер для суду та підлягає оцінці судом на основі всіх наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності та взаємозв`язку (див. постанови Верховного Суду від 07 лютого 2022 року у справі № 759/3554/20, від 10 листопада 2023 року у справі № 401/1944/22, від 15 листопада 2023 року у справі № 932/2483/21).

Суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що наявний в матеріалах справи висновок органу опіки та піклування не містить відомостей щодо наявності виключних обставин для застосування такого крайнього заходу, як позбавлення матері батьківських прав та його відповідності найкращим інтересам дитини.

Апеляційний суд не може погодитися з аргументами позивача в апеляційній скарзі про формальність та невідповідність інтересам дитини висновку органу опіки та піклування, який не містить мотивів та не враховує позиції самої дитини, з огляду на те, що у висновку органу опіки та піклування вмотивовано зазначено, що позбавлення батьківських прав є заходом крайнього впливу на осіб, які не виконують своїх батьківських обов`язків, і повинен застосовуватись у випадках свідомого та умисного ухилення матір`ю від виконання своїх батьківських обов`язків, та з урахуванням того, що такий захід буде застосований в інтересах дитини, натомість, налагодження родинних зв`язків, близьких та довірливих відносин у сім`ї буде лише сприяти позитивному результату у долі дитини.

Крім того, додатково в судовому засіданні представник органу опіки та піклування Чіжова Т.І. повідомила суду першої інстанції, що на комісії також проводили опитування дитини, де неповнолітня пояснила, що у неї з мамою бувають конфлікти, сварки та на цьому фоні стосунки погані. Також було проведено обстеження умов проживання дитини, де було встановлено, що ОСОБА_6 проживає разом із батьком, умови для проживання дитини створені. Однак з огляду на те, що до початку військової агресії, і після цього, ця родина ніколи не потрапляла в поле зору органу опіки та піклування як неблагополучна, служба у справах дітей та сім`ї не вважає за доцільне застосовувати такий крайній захід як позбавлення батьківських прав матері дитини, оскільки це суперечитиме найкращим інтересам дитини.

Суд першої інстанції надав можливість висловити свою думку неповнолітній ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка повідомила суду, що не бажає бачити матір у своєму житті.

Разом із тим, у постановах Верховного Суду від 04 квітня 2024 року у справі № 553/449/20 (провадження № 61-2701св24), від 26 листопада 2025 року у справі № 345/5811/23 (провадження № 61-9487св25), від 04 лютого 2026 року у справі № 552/8514/24 (провадження № 61-15054св25) викладено правовий висновок, згідно якого діти мають право на врахування їхньої думки і на те, щоб бути заслуханими з питань, що торкаються їх інтересів. Зокрема, в силу того, як із спливом часу діти стають більш зрілими і здатними сформулювати свою думку, суди повинні належним чином враховувати їх погляди і почуття, а також їх право на повагу до їхнього особистого життя. Водночас їх погляди необов`язково залишаються незмінними, і їх заперечення, яким слід надавати належного значення, необов`язково є достатніми для того, щоб превалювати над інтересами батьків, особливо щодо того, що стосується регулярного спілкування зі своєю дитиною. Вочевидь право дитини на висловлення своєї думки не потрібно тлумачити як фактичне надання дітям безумовного права вето без аналізу будь-яких інших факторів або без проведення оцінки для визначення їхніх найкращих інтересів.

Судом першої інстанції надано вірну правову оцінку поясненням опитаної в судовому засіданні дитини (за участі представника Служби у справах дітей та сім`ї Дарницької РДА) як таким, що надані під впливом батька, і як таким, що не відповідають найкращим інтересам дитини на виховання обома батьками, з огляду на нетривалість окремого проживання матері від дочки.

Також судом враховано, що згідно з довідкою, виданою директором школи І-ІІІ ступенів №160 Дарницького району м. Києва, мати ОСОБА_9 , ОСОБА_3 , припинила спілкування з класним керівником лише з 02 вересня 2024 року, що свідчить про нетривалість відсутності матері участі у навчальному процесі дитини та можливість її виправлення.

Судом першої інстанції констатовано відсутність доказів, які б вказували на те, що до серпня 2024 року відповідач упродовж тривалого часу умисно ухилялась від виконання своїх батьківських обов`язків суду подано не було, раніше родина, як така, що опинилась у складних життєвих обставинах, на обліку у Службі не перебувала. 

Аналізуючи подані до суду позивачем докази у їх сукупності та взаємозв`язку, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем не доведено перед судом належними, допустимими, достатніми та достовірними доказами обставини того, що відповідач протягом тривалого часу умисно ухилялася від виконання своїх обов`язків щодо виховання дочки, оскільки вона проживає окремо від дитини і не виховує та не утримує її протягом нетривалого часу після розірвання шлюбу між сторонами у справі у 2024 році, та погодився з висновком органу опіки і піклування Служби у справах дітей та сім`ї Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації про недоцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 щодо неповнолітньої дитини ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки він узгоджується з обставинами, встановленими у засіданні.

З огляду на сукупність обставини, встановлених у конкретній справі, та оцінку зібраних доказів, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, з яким погоджується апеляційний суд, що на поточному етапі життя дитини, збереження її правового зв`язку з матір`ю та відмова у позбавленні відповідача батьківських прав буде відповідати найкращим інтересам дитини.

Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (рішення Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», пункт 49). Наявності таких обставин у цій справі не доведено.

У постанові Верховного Суду від 04 квітня 2024 року у справі № 553/449/20 зазначено, що «…сімейні відносини мають «складний» характер, і сім`я може переживати як найкращі, так й найгірші часи. Суду завжди складно зробити висновок про те, що сімейні стосунки неможливо врятувати, і тому суд має позбавляти батьків такого шансу тільки в тому разі, якщо вони становлять реальну загрозу для благополуччя дитини».

Апеляційний суд враховує, що відповідач не є тією особою, поведінка чи дії якої можуть свідчити про негативний вплив на дочку, а тому розрив з нею сімейних відносин не відповідає інтересам дитини.

У матеріалах справи відсутні докази того, що відповідач притягувалась до кримінальної чи адміністративної відповідальності у зв`язку із неналежним поводженням щодо дитини, вчиняла насильство по відношенню до неї.

З урахуванням особи матері, а також нетривалого періоду її окремого проживання від дочки, відсутності доказів, які б вказували на те, що до серпня 2024 року відповідач упродовж тривалого часу умисно ухилялась від виконання своїх батьківських обов`язків, а також відсутності доказів перебування родини на обліку у Службі як неблагополучної, суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову про позбавлення батьківських прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини.

Отже, доводи апеляційної скарги, що судом першої інстанції безпідставно не застосовано положення ст. 164 СК України за умов, коли відповідач свідомо самоусунулась від виконання батьківських обов`язків понад півтора роки, що, на думку позивача, є достатнім строком для встановлення факту ухилення, є необґрунтованим, зводяться до особистого помилкового тлумачення позивачем норм матеріального права поза контекстом фактичних обставин справи та відхиляються апеляційним судом.

Апеляційний суд звертає увагу, що залишення поза увагою попередження суду про необхідність змінити ставлення до виконання батьківських обов`язків в подальшому може бути визнано достатньою підставою для позбавлення батьківських прав (постанови Верховного Суду від 23 жовтня 2024 року в справі № 464/2040/23, від 06 березня 2024 року в справі № 317/2256/22, від 09 червня 2023 року в справі № 591/6037/21, від 22 січня 2025 року в справі № 333/8983/23).

Верховний Суд у своїх постановах неодноразово зауважував, коли є рішення судів, що набрало законної сили, за первинним зверненням одного з батьків про відмову у позбавленні батьківських прав другого з батьків з тих міркувань, що це є крайнім заходом впливу на нього, тоді в разі повторного звернення з таким позовом під час його розгляду інакшим є розподіл тягаря доведення між сторонами. Тож саме другий з батьків дитини під час розгляду повторно поданого до нього позову про позбавлення його батьківських прав має доводити зміну свого ставлення до участі у вихованні своєї дитини, заперечити і спростувати відповідними доказами факт нехтування ним своїми батьківськими обов`язками (постанова Верховного Суду від 23 листопада 2022 року у справі № 149/2510/21, від 28 лютого 2024 року у справі № 303/4697/22, від 07 червня 2024 року у справі № 740/3478/23, від 26 грудня 2024 року у справі № 137/1411/23, від 15 січня 2025 року у справі № 760/16255/23, від 05 лютого 2025 року у справі № 144/924/24, від 05 березня 2025 року у справі № 336/1230/23).

Враховуючи конкретні обставини даної справи, встановлені судом першої інстанції, відхилення судом першої інстанції клопотання позивача про допит свідка ОСОБА_7 - знайомої позивача і відповідача, яка згідно доводів апеляційної скарги могла підтвердити невиконання відповідачем батьківських обов`язків, не призвело до неправильного вирішення справи, а тому не є передбаченою ч. 2 ст. 376 ЦПК України підставою для скасування законного і обґрунтованого рішення, в якому достатньою мірою викладено мотиви, повно та всебічно встановлено обставини справи, надано належну оцінку доказам у справі з урахуванням якнайкращих інтересів дитини.

Не є підставами позбавлення батьківських прав, передбаченими ч. 1 ст. 164 СК України, та відхиляються апеляційним судом доводи апеляційної скарги, що позбавлення батьківських прав матері дитини дозволить позивачу, зокрема, мати офіційну підставу для відстрочки від мобілізації, в іншому ж випадку єдину особу, яка опікується дитиною, розлучать з дитиною шляхом мобілізації, і у такому разі, за наявності матері, яка не бажає приймати участь у вихованні дитини, нею буде опікуватися стороння особа, а також доводи апеляційної скарги, що дитина чітко висловила бажання проживати з батьком, не спілкуватися з матір`ю, до якої не відчуває емоційного зв`язку.

Відповідно до ч. 4 ст. 232 ЦПК України у виняткових випадках, коли це необхідно для об`єктивного з`ясування обставин справи, на час допиту осіб, які не досягли вісімнадцятирічного віку, із зали судового засідання за ухвалою суду може бути видалений той чи інший учасник справи. Після повернення цієї особи до зали судового засідання головуючий повідомляє її про показання цього свідка і надає можливість ставити йому питання.
Оцінюючи доводи апеляційної скарги, що під час опитування дитини суд першої інстанції видалив представника позивача із зали судового засідання, що суперечить вимогам процесуальної рівності сторін і принципу змагальності, апеляційний суд враховує, що в протоколі судового засідання від 24 вересня 2025 року процесуальна дія видалення представника позивача із зали судового засідання відсутня, і позивачем не подавалось зауважень на протокол судового засідання щодо неповноти або неправильності його запису.
Отже, матеріалами справи не підтверджується допущення судом першої інстанції норм процесуального права при ухваленні рішення.

Доводи апеляційної скарги про неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм матеріального права не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду та відхиляються апеляційним судом.
Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі, не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, яким у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка, а зводяться до переоцінки доказів, незгоди з висновками суду першої інстанції та відхиляються апеляційним судом.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, 

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником Браверманом Владиславом Олександровичем , залишити без задоволення.
Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 24 вересня 2025 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 19 березня 2026 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.