Номер провадження 2/754/2538/26
Справа №754/18035/25
РІШЕННЯ 
Іменем України

04 березня 2026 року Деснянський районний суд м. Києва в складі:
головуючого - судді Скрипки О.І.
при секретарі Моторенко К.О.
за участю позивача ОСОБА_1 ,
представника відповідача Нестеренка О.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-сервіс» про зміну формулювання причин звільнення, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про зміну формулювання причин звільнення.
Свої вимоги позивач мотивує тим, що 14.03.2024 року його було прийнято на посаду начальника юридичного відділу КП «Житло-сервіс». Наказом №145-к/тр від 21.11.2024 року його було звільнено у зв`язку зі систематичним невиконанням працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором, п.3 ч.1 ст.40 КЗпП України. Наказом №82 к/тр від 25.07.2025 року «Про поновлення на посаді за рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 24 липня 2025 р. №754/17754/24» його було поновлено на попередній посаді. 28.07.2025 року, керуючись ч.3 ст.38 КЗпП України він подав відповідачу заяву наступного змісту: «Прошу, розірвати з 28 липня 2025 року, трудовий договір за власним бажанням у зв`язку з невиконанням роботодавцем законодавства про працю». 
Позивач вказує на те, що запис №28 від 28.07.2025 року у його трудовий книжці має такий вигляд: «Звільнений з посади з 28.07.2025 року за ст.38 КЗпП України за власним бажанням» і точно не відповідає формулюванню, яке визначено диспозицією ч.3 ст.38 КЗпП України, і взагалі не містить посилання на ч.3 ст.38 КЗпП України. На думку позивача, запис №28 від 28.07.2025 року його трудової книжки повинен мати таку редакцію: «Звільнений з посади з 28.07.2025 року за власним бажанням у зв`язку з невиконанням роботодавцем законодавства про працю, ч.3 ст.38 КЗпП України», яка буде точно відповідати формулюванню ч.3 ст.38 КЗпП України.
Посилаючись на викладені обставини, а також на те, що про порушення свого права він дізнався 24.10.2025 року, позивач просить суд:
- визнати формулювання причини звільнення начальника юридичного відділу КП «Житло-сервіс» ОСОБА_1 , які було вказано у Наказі №83-к/тр від 28 липня 2025 року та в записі №28 від 28 липня 2025 року у Трудової книжці останього, такими що не відповідають ч.3 ст.38 КЗпП України; 
- змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону - ч.3 ст.38 КЗпП України: «Звільнений з посади з 28.07.2025 року за власним бажанняму зв`язку з невиконанням роботодавцем законодавства про працю, ч.3 ст.38 КЗпП України».
Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва від 29.10.2025 року позовну заяву залишено без руху із наданням строку для усунення недоліків.
Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва від 03.11.2025 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін та призначено судове засідання.
14.11.2025 року до суду надійшов відзив представника відповідача Євчук М.Г. на позовну заяву. У даному відзиві представник відповідача заперечує проти позовних вимог, вказуючи на те, що оскільки позивач був ознайомлений з наказом про звільнення №83к/тр від 28.07.2025 року у той же день, що підтверджується його підписом у цьому ж наказі, а звернувся до суду з вимогою про зміну формулювання причини звільнення після спливу одного місяця з дня звільнення, то позов не підлягає задоволенню у зв`язку з пропуском строку звернення до суду, передбаченого ч.2 ст.233 КЗпП України. 
Посилаючись на викладене, представник відповідача просила відмовити в задоволенні позовних вимог.
20.11.2025 року до суду надійшла відповідь позивача на відзив представника відповідача. У даній відповіді позивач просить задовольнити його вимоги, вказуючи на те, що рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 24.07.2025 року, яке було ухвалено у справі №754/17754/24, було встановлено порушення відповідачем законодавства про працю під час його звільнення, яке відбулося 21.11.2024 року. Згідно з довідкою №2603/58434722 від 29.10.2025 року, зазначене вище рішення суду набуло законної сили лише 16.10.2025 року після залишення його в сили за наслідками апеляційного перегляду. Тобто, підтвердження підстави його звільнення, яка визначена диспозицією ч.3 ст.38 КЗпП України, остаточно вирішилося 16.10.2025 року - у день, коли постановою Київського апеляційного суду було залишено в силі рішення Деснянського районного суду міста Києва від 24.07.2025 року, яке було ухвалено у справі №754/17754/24. Крім того, за фактичними обставинами справи, днем вручення копії Наказу №83к/тр є 17.11.2025 року, так як саме в цей день йому було вручено копію вказаного наказу, про що свідчить напис на його зворотній стороні.
З урахуванням наведеного, позивач просив задовольнити його вимоги.
02.12.2025 року до суду надійшли заперечення представника відповідача Євчук М.Г. на відповідь на відзив. У даних запереченнях представник відповідача зазначає, що позивач власноруч підтвердив ознайомлення під підпис з наказом про звільнення 28.07.2025 року, що відображено на оригіналі наказу. Цей факт, на думку представника відповідача, є належним і достатнім підтвердженням того, що позивачу було вручено наказ про звільнення, позивач знав про зміст наказу, підстави та дату свого звільнення саме цього дня, а ознайомлення працівника з наказом під підпис прирівнюється до вручення копії наказу, оскільки працівник отримує інформацію про зміст документа та може реалізувати право на оскарження. Представник відповідача також зазначила, що ч.2 ст.233 КЗпП України прямо встановлює, що місячний строк на звернення до суду обчислюється з дня вручення копії наказу про звільнення, а тому твердження позивача, що строк має обчислюватися виключно з моменту отримання другої копії наказу на звороті 17.11.2025 року суперечить суті ст.233 КЗпП, а також практиці Верховного Суду, оскільки це дозволяє позивачу штучно збільшувати строк оскарження. Представник відповідача вважає, що позивач намагається ввести суд в оману та використати цей запис як доказ того, що саме 17.11.2025 року почався відлік строку, оскільки місячний строк на звернення до суду сплив 28.08.2025 року. Подання позову у листопаді 2025 року свідчить про істотне пропущення строку без будь-яких поважних причин. Представник відповідача також вважає помилковим твердження позивача про те, що строк звернення до суду повинен обчислюватися з 16.10.2025 року - дати, коли набрало законної сили рішення в іншій справі №754/17754/24, оскільки ст.233 КЗпП України не допускає перенесення початку строку звернення до суду у справах про звільнення на дату ухвалення будь-яких інших рішень. Строк пов`язується виключно з моментом вручення наказу про звільнення, а не з датою встановлення будь-яких обставин у сторонніх справах. На думку представника відповідача, рішення у справі №754/17754/24 не є нововиявленою обставиною та не змінює моменту, коли позивач дізнався про своє звільнення чи про його підстави. Позивач знав і міг оскаржити звільнення ще 28.07.2025 року, вказане рішення не стосується обчислення строків для звернення в цій справі та не може бути підставою для їх поновлення чи перенесення. Окрім того, позивач посилається на ч.3 ст.38 КЗпП України та рішення у справі №754/17754/24, проте ці його доводи взагалі не стосуються предмета спору, оскільки предметом цієї справи є зміна формулювання причин звільнення, посилання на іншу справу не впливає на строк звернення в цій справі, обставини тієї справи не є автоматично доведеними у цій. Отже, ці твердження не мають правового значення для розгляду цього спору.
На підставі викладеного, представник відповідача вважає, що відповідь позивача на відзив не містить жодного доказу, що спростовує факт ознайомлення під підпис позивача з наказом про звільнення 28.07.2025 року, пропуску місячного строку на звернення до суду, відсутності поважних причин для поновлення строку, а тому заява позивача є необґрунтованою та не підлягає задоволенню.
16.02.2026 року до суду надійшли додаткові пояснення представника відповідача Нестеренка О.С. у справі. У даних поясненнях представник відповідача зазначає про те, що 28.07.2025 року позивач був ознайомлений з наказом про що свідчить підпис позивача з лівої сторони знизу наказу «з наказом ознайомлений». Копія наказу № 83к/тр про звільнення працівника від 28.07.2025 року, належним чином засвідчена, видана позивачу в день його звільнення. 17.11.2025 року позивач звернувся до відділу кадрів КП з усною заявою про видачу йому копії наказу про звільнення працівника від 28.07.2025 року № 83к/тр. У період з 28.07.2025 по 17.11.2025 із заявою у будь якій формі (письмова, усна, по телефону або за допомогою засобів інтернет зв`язку) про видачу йому наказу про звільнення № 83к/тр від 28.07.2025 року позивач не звертався.
Представник відповідача також зазначив про те, що в трудовій книжці позивача здійснено запис зі змістом: «Звільнений з посади з 28.07.2025 року за ст. 38 КЗпП України за власним бажанням», оскільки відповідач не побачив жодних порушень щодо працівника ОСОБА_1 після поновлення на посаді, а в заяві про звільнення працівника позивач не вказав яким чином, які саме були здійснені порушення відносно нього з моменту поновлення на посаді начальника юридичного відділу КП «Житло-сервіс» і в якій саме частині після поновлення роботодавцем відбувалось невиконання законодавства про працю. Тобто позивач не навів жодних аргументів і фактів з приводу порушення підприємством його трудових прав. Крім того, в КП «Житло-сервіс» було відомо, що позивач працював на іншому підприємстві, про що свідчить запис у трудовій книжці, і з цих підстав у позивача були відсутні перешкоджання щодо працевлаштування на інше місце роботи. Також, запис в трудовій книжці здійснюється на підставі наказу про звільнення працівника. Після ознайомлення з наказом (тобто з його змістом) про звільнення ОСОБА_1 № 83 к/тр від 28.07.2025 року, позивач, будучи обізнаним, здійснив свою волю, свідомо підтвердив свою згоду з формулюванням змісту наказу засвідчивши його своїм особистим підписом без будь яких зауважень або заперечень. Також позивач не зробив жодних зауважень і заперечень після внесення запису в його трудову книжку. 
Заперечуючи проти позову, представник відповідача вважає, що вимоги позивача, зазначені в позовній заяві, виконати не можливо, а саме посилання на частину 3 статті 38 КЗпП України, так як стаття 38 Кодексу не має структури, стаття не поділена на частини, пункти, підпункти та примітки. Вище зазначена стаття не має не якої нумерації частин, а лише тільки абзаци. Крім того, представник відповідача не погоджується з твердженням позивача у абзацах першому, другому розділу першого «Відомості які необхідні для правильного вирішення спору» сторінка 6 позовної заяви. Позивач в позовній заяві зазначає: «що згідно з ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, що до якої встановлені ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Так, рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 24.07.2025 року, яке було ухвалено у цивільній справі № 754/17754/24, моє звільнення, яке було оформлене Наказом №145-к/тр від 21 листопада 2024 року, було визнано незаконним (текст судового рішення розміщено за посиланням http://reyestr.court.gov.ua/Review/129085417)». Але все ж таки позивачем були повністю поновлені права працівника у відповідності з резолютивною частиною вищезазначеного рішення. Тому представник відповідача вважає, що твердження позивача щодо порушення його прав є не вірними, тобто хибними.
З урахуванням наведеного, представник відповідача просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. 
04.03.2026 року до суду надійшли додаткові пояснення позивача, в яких він зазначив про те, що у зв`язку з тим, що рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 24.07.2025 року, яке було ухвалено у цивільній справі № 754/17754/24, було встановлено порушення законодавства про працю з боку Комунального підприємства з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-сервіс», то керуючись саме ч.3 ст.38 КЗпП України, він написав заяву від 28.07.2025 року «Про розірвання трудового договору, який було укладено на невизначений строк, з ініціативи працівника у зв`язку з невиконанням роботодавцем законодавства про працю», що давало йому право на отримання вихідної допомоги, яка передбачена ч.1 ст.44 КЗпП України. Цього ж дня, його було звільнено Наказом КП «Житло-сервіс» від 28.07.2025 року №243к/тр «Про звільнення працівника». Проте, наказ КП «Житло-сервіс» від 28.07.2025 року №243к/тр «Про звільнення працівника» містить недостовірні дані, а саме: невірно зазначено: 1) його РНОКПП; 2) місяць заяви про звільнення; 3) не міститься посилання на ч.3 ст.38 КЗпП України. Окрім того, відповідач видав йому копію наказу про звільнення лише 17.11.2025 року та не виплатив вихідну допомогу у розмірі тримісячного середнього заробітку . 
Позивач зазначає, що оскільки своєї згоди на звільнення за ст.38 КЗпП України, як це зазначено у Наказі КП «Житлосервіс» від 28.07.2025 року №243к/тр «Про звільнення працівника», без зазначення ч.3 він не надавав, а копію наказу про звільнення він отримав лише 17.11.2025 року, то звернувся до суду за захистом своїх порушених прав. На час подання позову він ще не знав, що неправильне формулювання причини звільнення буде перешкоджати його працевлаштуванню, а на момент розгляду справи він зареєстрований у статусі безробітного. 
Посилаючись на викладене, а також на поважність причин пропуску строку для подання заяви про збільшення вимог, позивач просив задовольнити позовні вимоги з одночасним прийняттям рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
У судовому засіданні позивач позов підтримав з підстав та обставин, викладених у позові та інших заявах по суті справи, просив його задовольнити в повному обсязі.
Представник відповідача Нестеренко О.С. позов не визнав та просив у його задоволенні відмовити з підстав, викладених у відзиві.
Суд, вислухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши та оцінивши докази, представлені в матеріалах справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.
Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, наказом №23-к/тр від 13.03.2024 "Про прийняття на роботу ОСОБА_1 " позивача ОСОБА_1 було прийнято на посаду начальника юридичного відділу КП "Житло-сервіс" з 14.03.2024 року за основним місцем роботи зі строком випробування два місяці.
Згідно наказу №145-к/тр "Про звільнення за систематичне невиконання обов`язків ОСОБА_1 " від 21.11.2024 року, у зв`язку з тим, що ОСОБА_1 має дисциплінарне стягнення у вигляді догани та позбавлений преміальних виплат за невиконання п.3.1.12 правил внутрішнього трудового розпорядку (наказ «Про дисциплінарне стягнення у вигляді догани на ОСОБА_1 » від 23 жовтня 2024 року № 1д) та догану у зв`язку з невиконанням без поважних причин своїх прямих посадових обов`язків, покладених трудовим договором, а саме п.2.9 та п.2.23 Посадової інструкції, п.3.6 Положення про юридичний відділ, ігнорування виконання доручень директора та Протокола наради від 24.10.2024 року № 23, пункту 1 (наказ «Про оголошення догани ОСОБА_6 » від 04 листопада 2024 року № 2д), позивача ОСОБА_1 звільнено 21.11.2024 року у зв`язку із систематичним невиконанням працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором п.3 ч.1 ст.40 КЗпП України.
Рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 24.07.2025 року у справі № 754/17754/24 позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково, Поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника юридичного відділу КП «Житло-сервіс» з дня звільнення - 21 листопада 2024 року та стягнуто з КП «Житло-сервіс» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 235526 грн. 72 коп. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць.
Постановою Київського апеляційного суду від 16.10.2025 року вказане рішення суду залишено без змін.
Наказом №82 к/тр від 25.07.2025 року «Про поновлення на посаді за рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 24 липня 2025 р. №754/17754/24» позивача ОСОБА_1 було поновлено на попередній посаді. 
28.07.2025 року позивач подав відповідачу заяву про розірвання трудового договору, який було укладено на невизначений строк з ініціативи працівника наступного змісту: «Прошу, розірвати з 28 липня 2025 року, трудовий договір за власним бажанням у зв`язку з невиконанням роботодавцем законодавства про працю». 
У трудовій книжці позивача також міститься запис №28 від 28.07.2025 року наступного змісту: «Звільнений з посади з 28.07.2025 року за ст.38 КЗпП України за власним бажанням», підстава - н-з № 83к/тр від 28.07.2025 року.
Позивач просить задовольнити його вимоги, вказуючи на те, що вищевказані формулювання його звільнення не відповідають диспозиції ч.3 ст.233 КЗпП України, що перешкоджає його працевлаштуванню і дає підстави для стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. 
Представник відповідача у відзиві, запереченнях та в судовому засіданні проти позову заперечував, вважаючи твердження позивача необґрунтованими та безпідставними.
Суд вважає, що доводи позивача не знайшли своє підтвердження під час судового розгляду, виходячи з наступного.
Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
У частині першій статті 19 ЦПК України визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.
Відповідно до статті 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
У статті 23 Загальної Декларації з прав людини визначено, що кожна людина має право на працю, на вільний вибір роботи, на справедливі і сприятливі умови праці та на захист від безробіття.
Кожна людина, без будь-якої дискримінації, має право на рівну оплату за рівну працю. Кожний працюючий має право на справедливу і задовільну винагороду, яка забезпечує гідне людини існування, її самої та її сім`ї, і яка в разі необхідності доповнюється іншими засобами соціального забезпечення.
Положеннями статті 3 КЗпП України визначено, що трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю.
Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.
Згідно зі статтею 2 КЗпП України, право громадян України на працю, тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, - включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою.
Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.
Частиною 1 ст. 21 КЗпП України передбачено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства або уповноваженим ним органом, за якою власник підприємства або уповноважений ним орган зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
Відповідно до ст. 139 КЗпП України, працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержуватися трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.
Трудовий розпорядок на підприємствах, в установах, організаціях визначається правилами внутрішнього трудового розпорядку, які затверджуються трудовими колективами за поданням роботодавця і виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) на основі типових правил (ст. 142 КЗпП України).
Підстави припинення трудового договору встановлено статтею 36 КЗпП України, підстави розірвання трудового договору з ініціативи працівника - статтями 38 і 39 цього Кодексу, підстави розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу - статтями 40, 41, 43, 431 і підстави розірвання трудового договору з керівником на вимогу виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) - статтею 45 цього Кодексу.
Відповідно до положень ст.38 КЗпП України, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це роботодавця письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до закладу освіти; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), роботодавець повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.
Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, роботодавець не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.
Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо роботодавець не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору, чинив мобінг (цькування) стосовно працівника або не вживав заходів щодо його припинення, що підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили.
Обов`язковою умовою для звільнення за власним бажанням згідно з частиною третьою статті 38 КЗпП України є порушення власником трудового законодавства або умов трудового договору. При цьому для визначення правової підстави розірвання трудового договору значення має сам факт порушення законодавства про працю, що спонукало працівника до розірвання трудового договору з власної ініціативи, а не поважність чи неповажність причин такого порушення та істотність порушення трудових прав працівника.
Розірвання трудового договору за частиною третьою статті 38 КЗпП України є різновидом припинення трудових відносин в односторонньому порядку. Для припинення трудового договору за цією підставою має значення, чи мали місце порушення з боку роботодавця законодавства про працю чи умов колективного чи трудового договору, а також письмово викладена ініціатива працівника з наміром припинити трудові відносини, що доведена до відома роботодавця в установленому законом порядку. Отже, при вирішенні трудового спору щодо припинення трудового договору на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України визначальним є те, чи мали місце порушення трудового законодавства зі сторони роботодавця стосовно працівника на момент подання таким працівником заяви про звільнення на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України. Особливістю розірвання трудового договору на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України є те, що працівник має право самостійно визначити строк розірвання трудового договору. Роботодавець може не погоджуватись з тим, що мають місце порушення, які відповідно до частини третьої статті 38 КЗпП України є підставами для розірвання трудового договору за ініціативою працівника у визначені ним строки, що, у свою чергу, свідчить про виникнення трудового спору (див. постанову Верховного Суду від 16 червня 2022 року в справі № 211/5625/19 (провадження № 61-5942св21)).
Умовою розірвання трудового договору з ініціативи працівника згідно з частиною першою статті 38 КЗпП України є власне бажання працівника, зумовлене неможливістю продовжувати роботу з підстав особистих його обставин. Згідно з частиною третьої цієї статті - винні дії власника або уповноваженого ним органу через невиконання законодавства про працю, умов колективного чи трудового договору. Підприємство у разі незгоди з підставою звільнення, заявленою позивачем, повинно було відмовити у розірванні трудового договору на таких підставах, а не звільняти працівника в односторонньому порядку, змінивши підстави розірвання трудового договору (див. постанову Верховного Суду від 29 вересня 2023 року у справі № 279/402/20 (провадження №61-6175св22)).
Отже, для висновку про наявність підстав для звільнення працівника відповідно до частини третьої статті 38 КЗпП України доказуванню підлягає факт існування порушень роботодавцем трудового законодавства стосовно працівника на момент подання ним такої заяви про звільнення. Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 28 червня 2023 року у справі № 182/1207/21 (провадження № 61-2375св23)).
Обґрунтовуючи своє звільнення за ч.3 ст.38 КЗпП України, позивач зазначає про те, що рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 24.07.2025 року, яке було ухвалено у цивільній справі №754/17754/24, було встановлено порушення законодавства про працю з боку Комунального підприємства з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-сервіс», в зв`язку із чим ним було прийнято рішення про розірвання трудового договору саме на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України.
Суд відхиляє вказані твердження позивача та вважає їх хибними, оскільки вказаним рішенням суду дійсно було встановлено порушення прав позивача при звільненні, яке мало місце в листопаді 2024 року. Проте, спір було вирішено на користь позивача шляхом його поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, тобто, порушені трудові права позивача було поновлено у повному обсязі. 
Доказів того, що з моменту поновлення позивача на роботі згідно наказу №82 к/тр від 25.07.2025 року «Про поновлення на посаді за рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 24 липня 2025 р. №754/17754/24», яким позивача ОСОБА_1 було поновлено на попередній посаді, і станом на 28.07.2025 року (момент подання позивачем заяви про звільнення) відповідачем щодо позивача було допущено будь-які порушення трудового законодавства - позивачем суду не надано. Також, відсутні будь-які докази того, що неправильне формулювання причини звільнення будь-яким чином перешкоджає працевлаштуванню позивача. 
Відтак, за відсутності доведених фактів існування порушень відповідачем, як роботодавцем, трудового законодавства відносно позивача, як працівника, суд приходить до висновку про відсутність підстав для звільнення позивача відповідно до ч.3 ст.38 КЗпП України, а тому відмовляє в задоволенні позовних вимог про зміну формулювання причини звільнення та стягнення середнього заробітку в повному обсязі.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог за їх безпідставністю та необґрунтованістю, суд вважає необхідним зазначити і про пропуск позивачем строку звернення до суду.
Так, частиною першою статті 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - у місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.
Передбачені у положеннях статей 228, 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін.
Відповідно до статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.
При цьому, норми КЗпП України не містять вичерпного переліку причин, які можна вважати поважними при пропуску строку звернення до суду, вони враховуються у кожному конкретному випадку залежно від обставин справи. Тобто, поважність причин означає, що працівник не ставився безвідповідально до питання про захист своїх прав, але його зверненню за захистом перешкоджали об`єктивні причини. Поважні причини пропущення строку, встановленого у частині першій статті 233 КЗпП України, необхідно кваліфікувати як ті, які об`єктивно перешкоджали чи створювали труднощі для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами.
Строк для звернення до суду за вирішенням трудового спору обчислюється з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення його права, норма статті 233 КЗпП України деталізує це правило стосовно випадків звільнення працівника. У такому разі строк обчислюється з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки: в залежності від того, яка з цих подій відбулася раніше.
Строки звернення працівника до суду за вирішенням трудового спору є складовою механізму реалізації права на судовий захист та однією із основних гарантій забезпечення прав і свобод учасників трудових правовідносин.
Перевірка дотримання вимог закону щодо строків звернення до суду за вирішенням трудового спору здійснюється судом за принципом «ex officio», незалежно від того, чи заявляє відповідач про пропуск позивачем строку звернення до суду, на відміну від застосування позовної давності при вирішені судом цивільного спору, коли застосування позовної давності судом здійснюється тільки за заявою сторони у спорі (частина третя статті 267 ЦК України).
Встановивши, що строк на звернення до суду за вирішенням трудового спору пропущено, суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк.
Так, з матеріалів справи вбачається, що з оспорюваним наказом від 28.07.2025 року позивач ознайомився 28.07.2025 року. З пояснень сторін також випливає, що на момент звільнення трудова книжка знаходилась на іншому місці роботи позивача та була надана ним пізніше, а саме 17.11.2025 року, для внесення відповідного запису. З моменту ознайомлення з вказаним наказом і до 17.11.2025 року (вже під час розгляду даної справи в суді) позивач до відповідача із будь-якими заявами щодо отримання копії наказу не звертався, трудову книжку для внесення запису з 28.07.2025 року по 17.11.2025 року відповідачу не надавав.
Звертаючись 27.10.2025 року до суду із даним позовом, позивач вказав, що про порушення свого права він дізнався 24.10.2025 року в день отримання постанови Київського апеляційного суду у справі № 754/17754/24 про поновлення його на роботі. Проте, дані посилання є хибними, оскільки справа № 754/17754/24 має інший предмет та підстави позову і жодного правового значення у даній справі не має. 
Суд звертає увагу на те, що лише 17.11.2025 року, після отримання в електронному кабінеті 14.11.2025 року відзиву представника відповідача із посиланням на положення ст.233 КЗпП України, позивач звернувся до відповідача за отриманням копії наказу, що суд розцінює як спробу штучного створення доказів та продовження пропущеного строку на звернення до суду.
Таким чином, враховуючи ознайомлення позивача із оспорюваним наказом 28.07.2025 року, невчинення ним жодних дій щодо отримання його копії та надання трудової книжки для внесення відповідного запису до 17.11.2025 року, суд вважає, що звернення позивача 27.10.2025 року із даним позовом здійснено із порушенням пропуску строку для звернення до суду відповідно до ст.233 КЗпП України, підстав для поновлення якого суд не вбачає. 
Наведене також виключає можливість задоволення позову.
За правилами статей 2, 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК).
Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до положень Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.
У рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Коробов проти України» (заява № 39598/03 від 21 липня 2011 року) суд вказав, що при оцінці доказів, суд, як правило - застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом». Проте, така доведеність може випливати із співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростованих презумцій факту.
Європейський суд з прав людини також вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази в світлі наведених правових норм, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог. Інші пояснення та доводи сторони позивача на висновки суду не впливають та підстав для задоволення позову повністю чи частково не дають.
На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 1, 10, 11, 60, 88, 212-215, 218, 223, 294, 367 ЦПК України, суд, -
В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Комунального підприємства з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-сервіс» про зміну формулювання причин звільнення - відмовити.
Рішення суду може бути оскаржено до Київського апеляційного суду шляхом подання скарги протягом тридцяти днів з дня його складення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повне рішення складено та підписано 06 березня 2026 року.

Суддя: