Справа № 454/2154/25 Головуючий у 1 інстанції: Веремчук О.А. 
Провадження № 22-ц/811/3798/25 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
17 лютого 2026 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Ніткевича А.В., 
суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,
секретаря Гаврилюк Я.Ю. 
з участю заявника ОСОБА_1 , представника заявника Вуйцік О.Б.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Вуйцік Ольги Богданівни на ухвалу Сокальського районного суду Львівської області від 04 листопада 2025 року в складі судді Веремчука О.А. справі за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність Сокальського відділу державної виконавчої служби у Шептицькому районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції,- 
встановив:

У червні 2025 року заявник ОСОБА_1 звернулася до суду із скаргою на бездіяльність Сокальського відділу державної виконавчої служби у Шептицькому районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, просила визнати протиправною бездіяльність начальника Сокальського відділу Державної виконавчої служби у Шептицькому районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, щодо неподання до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, документи та відомості по ВП73813407 та ВП 73814456, необхідні для перерахування ОСОБА_1 коштів, згідно з переліком, затвердженим Кабінетом Міністрів України та зобов`язати начальника Сокальського ВДВС у Шептицькому районі Львівської області ЗМУМЮ подати до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, документи та відомості по ВП 73813407 та ВП 73814456, необхідні для перерахування ОСОБА_1 коштів, згідно з переліком, затвердженим Кабінетом Міністрів України, повідомити в установленому порядку стягувача. 
Вимоги обґрунтовує тим, що на примусовому виконанні у Сокальському ВДВС у Шептицькому районі Львівської області ЗМУМЮ перебуває ВП 73813407 та ВП 73814456 про стягнення з ДП «Львіввугілля» у користь ОСОБА_1 моральної шкоди, завданої вчиненням кримінального правопорушення у розмірі 2 500 000 грн. та судових витрат, пов`язаних з проведенням експертизи у кримінальному провадженні, у розмірі 28400 грн.
Постановами начальника Сокальського ВДВС у Шептицькому районі Львівської області ЗМУМЮ від 12.06.2024 вчинення виконавчих дій у ВП 73813407 та ВП73814456 зупинено на підставі п. 14 ч.1 ст. 34 Закону України «Про виконавче провадження», якою передбачено, що виконавець зупиняє вчинення виконавчих дій у разі наявності підстав, передбачених статтею 1 Закону України «Про відновлення платоспроможності державних вугледобувних підприємств». 
Вважає, рішення та бездіяльність начальника ВДВС у Шептицькому районі Львівської області ЗМУМЮ такою, що умисно спрямована на перешкоджання виконання рішення суду, що набрало законної сили. 
Оскаржуваною ухвалою Сокальського районного суду Львівської області від 04 листопада 2025 року у задоволенні скарги ОСОБА_1 на бездіяльність Сокальського відділу державної виконавчої служби у Шептицькому районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції – відмовлено.
Ухвалу оскаржила представник ОСОБА_1 – адвокат Вуйцік О.Б., вважає таку незаконною та необґрунтованою, такою, що постановлена з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи, виходячи з такого.
На примусовому виконанні у Сокальському відділі Державної виконавчої служби у Шептицькому районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції перебуває ВП 73813407 та ВП 73814456 про стягнення з ДП “Львіввугілля” у користь ОСОБА_1 моральної шкоди, завданої вчиненням кримінального правопорушення у розмірі 2 500 000 гривень та судових витрат, пов`язаних з проведенням експертизи у кримінальному провадженні, у розмірі 28 400 гривень.
Постановами начальника відділу Сокальського відділу Державної виконавчої служби у Шептицькому районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 12.06.2024 вчинення виконавчих дій у ВП 73813407 та ВП 73814456 зупинено на підставі п. 14 ч.1 ст. 34 Закону України “Про виконавче провадження”, якою передбачено, що виконавець зупиняє вчинення виконавчих дій у разі наявності підстав, передбачених статтею 1 Закону України "Про відновлення платоспроможності державних вугледобувних підприємств", зокрема тимчасово, до 1 січня 2026 року, підлягають зупиненню виконавчі провадження та заходи примусового виконання рішень щодо державних вугледобувних підприємств, які підлягають виконанню в порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження", знімаються арешти та заборони відчуження майна у таких виконавчих провадженнях, крім рішень про виплату заробітної плати, вихідної допомоги, інших виплат (компенсацій), що належать працівнику у зв`язку з трудовими відносинами, відшкодування матеріальної (майнової) шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, стягнення аліментів та рішень про стягнення заборгованості із сплати внесків до фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, заборгованості із сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.
Зазначає, що у ВП 73813407 та ВП 73814456 наявні підстави для зупинення, передбачені статтею 1 Закону України "Про відновлення платоспроможності державних вугледобувних підприємств", оскільки законом встановлено заборону щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, а тому документи та відомості необхідні для перерахування стягувачу коштів повинні бути подані керівником відповідного органу державної виконавчої служби до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів у відповідності до вимог ст. 4 Закону України “Про гарантії держави щодо виконання судових рішень”.
Натомість начальник Сокальського відділу Державної виконавчої служби у Шептицькому районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції повідомив про неможливість подання до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, документів та відомостей по ВП73813407 та ВП 73814456, необхідні для перерахування стягувачу коштів, хоча статтею 37 Закону встановлення законом заборони щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника і такі дії полягають у поданні до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, документи та відомості, необхідні для перерахування стягувачу коштів, згідно з переліком, затвердженим Кабінетом Міністрів України, про що повідомляє в установленому порядку стягувача.
Така бездіяльність начальника Сокальського відділу Державної виконавчої служби у Шептицькому районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції є протиправною та порушує право ОСОБА_1 на отримання моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.
Суд першої інстанції, постановляючи оскаржувану ухвалу не дослідив питання виконання рішення суду про стягнення коштів з державного підприємства або юридичної особи у разі якщо таке рішення суду не виконано протягом шести місяців з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.
Поза увагою суду першої інстанції залишився і той факт, що виконання таких рішень здійснюється за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду, що гарантується Законом України “Про гарантії держави щодо виконання судових рішень”.
В оскаржуваній ухвалі відсутнє посилання на норми Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», незважаючи на те, що скарга подана та обґрунтована саме з підстав невиконання начальником Сокальського відділу Державної виконавчої служби у Шептицькому районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції вимог ст. 4 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень».
Натомість, суд першої інстанції констатував, що виконавчі провадження 73813407 та 73814456 зупиненні правомірно, хоча правомірність зупинення таких не оскаржувалась, оскарження стосувалось виключно дій виконавця в частині неподання до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, документів та відомостей, необхідних для перерахування стягувачу коштів.
З огляду на викладене, суд першої інстанції при постановленні оскаржуваної ухвали діяв формально, не з`ясував обставини, які мають значення для справи, що призвело до невідповідності висновків суду обставинам справи, що є підставою для скасування ухвали.
Просить скасувати ухвалу Сокальського районного суду Львівської області від 04.11.2025 та справу за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність начальника Сокальського відділу державної виконавчої служби у Шептицькому районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції направити в суд першої інстанції для продовження розгляду.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції (ч. 3 ст. 360 ЦПК України).
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення заявниці ОСОБА_1 та її представника Вуйцік О.Б. на підтримку доводів скарги, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення виходячи із такого.
Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до п. 14 ч. 1 ст. 34, ст.18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зупиняє вчинення виконавчих дій у разі наявності підстав, передбачених статтею 1 Закону України "Про відновлення платоспроможності державних вугледобувних підприємств".
Згідно із 1 Закону України "Про відновлення платоспроможності державних вугледобувних підприємств", тимчасово, до 01 січня 2026 року, підлягають зупиненню виконавчі провадження та заходи примусового виконання рішень щодо державних вугледобувних підприємств, які підлягають виконанню в порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження", знімаються арешти та заборони відчуження майна у таких виконавчих провадженнях, крім рішень про виплату заробітної плати, вихідної допомоги, інших виплат (компенсацій), що належать працівнику у зв`язку з трудовими відносинами, відшкодування матеріальної (майнової) шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, стягнення аліментів та рішень про стягнення заборгованості із сплати внесків до фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, заборгованості із сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.
Відшкодування моральної шкоди завданої кримінальним правопорушенням та витрат пов`язаних з проведенням судово-психіатричної екпертизи не входить до переліку виключень, зазначених в п.1-4 розділ ХІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про виконавче провадження», не відноситься до заробітної плати, вихідної допомоги, інших виплат (компенсацій), що належать працівнику у зв`язку з трудовими відносинами.
Таким чином, суд дійшов висновку, що державний виконавець діяв відповідно до закону, тому скарга на дії державного виконавця є необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.
Також, суд вказав, що обов`язковою передумовою для задоволення скарги в порядку судового контролю за виконанням судових рішень є встановлення неправомірності оскаржуваного рішення, дії чи бездіяльності державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби (частина друга статті 451 ЦПК України), а не факту порушення права заявника на відшкодування йому моральної шкоди, завдання якої встановлено судом.
Перевіряючи законність оскаржуваної ухвали, колегія суддів враховує таке.
Згідно із ч. 5 ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. У п. 9 ч. 3 ст. 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду. 
Зазначене конституційне положення відображено і у ст. 18 ЦПК України, згідно з якою судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.
Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах.
Судом встановлено, що 09.01.2024 Сокальський районний суд Львівської області видав виконавчий лист у справі № 454/1559/20 (а.с. 6).
На виконанні Сокальського ВДВС у Шептицькому районі Львівської області ЗМУМЮ перебуває виконавче провадження ВП 73813407 та ВП 73814456 про стягнення з ДП «Львіввугілля» у користь ОСОБА_1 моральної шкоди, завданої вчиненням кримінального правопорушення у розмірі 2 500 000 грн. та судових витрат, пов`язаних з проведенням експертизи у кримінальному провадженні, у розмірі 28400 грн. на підставі виконавчих листів виданих Сокальським районним судом Львівської області у кримінальному провадженні.
Постановами начальника Сокальського ВДВС у Шептицькому районі Львівської області ЗМУМЮ від 12.06.2024 вчинення виконавчих дій у ВП 73813407 та ВП73814456 зупинено на підставі п. 14 ч.1 ст. 34 Закону України «Про виконавче провадження», якою передбачено, що виконавець зупиняє вчинення виконавчих дій у разі наявності підстав, передбачених статтею 1 Закону України «Про відновлення платоспроможності державних вугледобувних підприємств». 
Зазначене підтверджується листом Сокальського ВДВС у Шептицькому районі Львівської області (а.с. 9).
Звертаючись до суду із скаргою на дії державного виконавця Турко Н.Б. вважає рішення та бездіяльність начальника ВДВС у Шептицькому районі Львівської області ЗМУМЮ такою, що умисно спрямована на перешкоджання виконання рішення суду, що набрало законної сили.
Відповідно до ст. 1 ЗУ «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню
Примусове виконання судових рішень здійснюється в порядку, передбаченому Законом України «Про виконавче провадження» (в редакції закону від 02.06.2016 № 1404-VIII) та положеннями Інструкції з організації примусового виконання рішень, затверджена наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5.
Згідно із ст. 15 Закону України «Про виконавче провадження» сторонами виконавчого провадження є стягувач і боржник. Стягувачем є фізична або юридична особа чи держава, на користь чи в інтересах яких видано виконавчий документ. Боржником є визначена виконавчим документом фізична або юридична особа, держава, на яких покладається обов`язок щодо виконання рішення.
Виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом (ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження»).
Відповідно до ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
Рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом (ч. 1, ч. 3 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження»).
Тобто гарантією прав фізичних і юридичних осіб у виконавчому провадженні є можливість оскарження дій або бездіяльності державних виконавців. 
Використовуючи своє право на звернення до суду зі скаргою та вважаючи дії державного виконавця та ЗМРУ МЮ неправомірними, ОСОБА_1 звернулася до суду зі скаргою, у порядку статті 447 ЦПК України.
Так, виконавець зобов`язаний розглядати в установлені законом строки заяви сторін, інших учасників виконавчого провадження та їхні клопотання (п. 3 ч. 2 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження»).
Аналіз вказаних норм закону дає підстави дійти висновку про те, що для виконання визначених законом функцій, виконавець наділений відповідними повноваженнями, які кореспондуються з правами сторін виконавчого провадження.
Виходячи з положень ст.ст. 1, 2, 18 Закону № 1404-VIII державний виконавець зобов`язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.
Гарантії держави щодо виконання судових рішень та виконавчих документів визначених Законом України «Про виконавче провадження», та особливості їх виконання встановлюються Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень».
Закон України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» встановлює гарантії держави щодо виконання судових рішень та виконавчих документів, визначених Законом України «Про виконавче провадження» та особливості їх виконання (частина перша статті 1 цього Закону), саме цим Законом затверджено порядок погашення заборгованості за рішеннями суду, виконання яких гарантується державою.
Відповідно до частини першої статті 2 цього Закону держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є, зокрема, державне підприємство. Виконання рішень суду про стягнення коштів з державного підприємства здійснюється в порядку, визначеному Законом України «Про виконавче провадження», з урахуванням особливостей, встановлених Законом.
Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод, протоколи до неї та практику практики Європейського суду з прав людини як джерело права.
Стаття 1 Протоколу 1 Конвенції проголошує, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010року, «Сєрков проти України» від 07 липня 2011року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009року, «Трегубенко проти України» від 02 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014року) визначено три критерії, які слід оцінювати, аналізуючи сумісність втручання в право особи на мирне володіння майном з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи можна вважати втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) є пропорційним визначеним цілям.
У контексті статті 1 Першого протоколу Конвенції майном є заробітна плата, а також присуджені судом виплати.
Неспроможність державних органів надати заявнику майно, присуджене йому згідно з остаточним рішенням суду становить втручання, несумісне з гарантіями, закріпленими в пункті 1 статті 1 Першого протоколу (рішення у справах «Бурдов проти Росії» від 07 травня 2002 року, «Войтенко проти України» від 29 червня 2004року).
Саме на державу покладено обов`язок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесені проти її органів, установ чи підприємств, виконувалися відповідно до вимог Конвенції. Держава не може виправдовувати нестачею коштів невиконання судових рішень, винесених проти неї або проти установ чи підприємств, які перебувають в державній власності або контролюються державою. Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади.
В свою чергу, у силу приписів статті 19 Конституції України, державний виконавець повинен вчиняти виконавчі дії не лише з дотриманням Закону України «Про виконавче провадження», а й відповідно до інших законів, які є обов`язковими при вчиненні ним тих чи інших виконавчих дій, що є гарантією належного виконання виконавцем своїх обов`язків і недопущення порушення прав сторін виконавчого провадження.
Отже, дії органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень регламентовані не тільки Законом України «Про виконавче провадження», а й іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до Закону України «Про виконавче провадження».
Положеннями статті 2 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавче провадження здійснюється з дотриманням, зокрема, засад: верховенства права, обов`язковості виконання рішень, законності.
Підстави та порядок зупинення вчинення виконавчих дій визначено у статті 34 Закону України «Про виконавче провадження». 
Так, виконавець зупиняє вчинення виконавчих дій у разі, зокрема, наявності підстав, передбачених статтею 1 Закону України «Про відновлення платоспроможності державних вугледобувних підприємств» (пункт 14 частини першої статті 34 Закону).
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про відновлення платоспроможності державних вугледобувних підприємств», тимчасово, до 1 січня 2026 року, підлягають зупиненню виконавчі провадження та заходи примусового виконання рішень щодо державних вугледобувних підприємств, які підлягають виконанню в порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження", знімаються арешти та заборони відчуження майна у таких виконавчих провадженнях, крім рішень про виплату заробітної плати, вихідної допомоги, інших виплат (компенсацій), що належать працівнику у зв`язку з трудовими відносинами, відшкодування матеріальної (майнової) шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, стягнення аліментів та рішень про стягнення заборгованості із сплати внесків до фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, заборгованості із сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.
Стаття 35 Закону України «Про виконавче провадження» визначає строки зупинення вчинення виконавчих дій, зокрема у випадку, передбаченому пунктом 14 частини першої статті 34 цього Закону, виконавець зупиняє вчинення виконавчих дій на період дії обставин, визначених статтею 1 Закону України "Про відновлення платоспроможності державних вугледобувних підприємств".
Посилаючись на зазначену обставину, державний виконавець виніс оскаржувані постанови про зупинення вчинення виконавчих дій.
Встановивши, що рішення суду, на підставі якого ОСОБА_1 було видано виконавчий лист № 454/1559/20, стосується відшкодування моральної (немайнової) шкоди, завданої вчиненням кримінального правопорушення, тоді як за положеннями статті 1 Закону України «Про відновлення платоспроможності державних вугледобувних підприємств» примусове виконання рішення щодо державних вугледобувних підприємств допускається, зокрема, лише у випадку присудження судом відшкодування матеріальної (майнової) шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, суд першої інстанції правильно виходив з того, що в даному випадку державний виконавець зупинив виконавчі провадження відповідно до вимог Закону України «Про виконавче провадження».
Таким чином, виокремлюючи виплати, виконавчі провадження щодо яких не підлягають зупиненню, законодавець конкретизував їх перелік, та виділив серед іншого: виплату заробітної плати; вихідної допомоги; інших виплат (компенсацій), що належать працівнику у зв`язку з трудовими відносинами; відшкодування матеріальної (майнової) шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, при цьому не відніс до вказаного переліку відшкодуванням моральної (немайнової) шкоди, завданої вчиненням кримінального правопорушення.
Колегія суддів також погоджується з тим, що обов`язковою передумовою для задоволення скарги в порядку судового контролю за виконанням судових рішень є встановлення неправомірності оскаржуваного рішення, дії чи бездіяльності державного виконавця, приватного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби (частина друга статті 451 ЦПК України), а не факту порушення права заявника на відшкодування йому моральної шкоди, завдання якої вже констатовано судом.
Більше того, оскільки зупинення вчинення виконавчих дій — це тимчасове припинення державним або приватним виконавцем примусових заходів у виконавчому провадженні, державний виконавець не може бути зобов`язаний вчинити певні дії у зупиненому виконавчому провадженні, зважаючи на те, що рішення про таке зупинення відповідає вимогам закону.
Інші доводи апеляційної скарги, які є обґрунтуванням вимог поданої ОСОБА_1 скарги, зводяться до суб`єктивного трактування вимог закону та спірних правовідносин, про помилковість висновків районного суду не свідчать.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу без змін, як таку, що постановлена з дотриманням вимог закону.
Керуючись ст.ст. 258, 259, 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 383 ЦПК України, суд, -
ухвалив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Вуйцік Ольги Богданівни – залишити без задоволення.
Ухвалу Сокальського районного суду Львівської області від 04 листопада 2025 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня ухвалення, може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 18 лютого 2026 року.

Головуючий:       А.В. Ніткевич 

Судді:        С.М. Бойко

С.М. Копняк