Справа № 461/2160/25 Головуючий у 1 інстанції: Волоско І.Р. 
Провадження № 22-ц/811/2841/25 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

04 березня 2026 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді: Ванівського О.М.,
суддів Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.,
розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 23 квітня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) до ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 ) про стягнення аліментів , -
в с т а н о в и в:
В березні 2025 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , про стягнення аліментів.
Свої вимоги мотивував тим, що 30.01.1999 р. між ним та ОСОБА_1 зареєстровано шлюб. 27.12.2024 р. рішенням Галицького районного суду м. Львова у справі №461/9461/24 шлюб розірвано. У спільному шлюбі з Відповідачкою народились донька ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), син ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) та донька ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ). ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , хоча є повнолітньою, все ж потребує фінансової підтримки, оскільки навчається на денній формі навчання на І курсі другого медичного факультету Львівського національного медичного університету ім. Данила Галицького та не має можливості працювати, будь-якого іншого самостійного доходу не має, тому потребує матеріальної допомоги. Термін навчання до 30.06.2030 року. Оскільки мати не бере добровільної участі в забезпеченні повнолітньої дочки, яка продовжує навчатися на денній формі навчання, змушений звернутись до суду із вимогою про стягнення аліментів, просив суд позов задоволити.
Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 23 квітня 2025 року позов задоволено.
Вирішено стягувати з ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) аліменти на утримання доньки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка продовжує навчатись, у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) ОСОБА_1 , щомісячно, починаючи з 18.03.2025 року і до закінчення ОСОБА_5 навчання, але не довше ніж до досягнення нею 23 років.
Стягнуто з ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 ) на користь держави судовий збір у сумі 1211 грн.
Рішення суду в апеляційному порядку оскаржила ОСОБА_1 .
Вважає, що оскаржуване рішення прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, та неповним з`ясуванням усіх обставин справи.
Покликається на те, що не була повідомлена належним чином про розгляд справи, позовну заяву не отримувала, а відтак не мала можливості надати відзив на позовну заяву.
Стверджує, що судом першої інстанції не було належним чином встановлено її реальний матеріальний стан та не досліджено її фактичну платоспроможність, зокрема - наявність об?єктивної можливості сплачувати аліменти у визначеному розмірі. Відповідні обставини судом не з?ясовані, а доказів, які б підтверджували її спроможність здійснювати такі виплати, — не надано та не оцінено. 
Крім того апелянт стверджує, що матеріальне становище ОСОБА_5 є значно кращим, аніж у неї, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами. Такий рівень забезпечення лає їй можливість самостійно продовжувати навчання на денній формі здобуття вищої освіти на 1 курсі другого медичного факультету Львівського національного медичного університету імені Данила Галицького без необхідності отримання аліментної допомоги від матері. 
Просить рішення суду скасувати та постановити нове судове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити.
Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.
В силу положень ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. 
Згідно п. п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не відповідає зазначеним вимогам.
Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Задовольняючи позовні вимоги про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання, суд першої інстанції виходив з того, що повнолітня донька сторін навчається на денній формі навчання, потребує матеріальної допомоги в зв`язку з навчанням, а відповідач має можливість надання допомоги дочці, яка продовжує навчання.
Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції враховуючи наступне. 
Судом встановлено, що 30.01.1999 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зареєстровано шлюб, що підтверджується Свідоцтвом про одруження НОМЕР_3 , виданим 30 січня 1999 року Відділом реєстрації актів громадянського стану Львівського міськвиконкому (актовий запис №81).
27.12.2024 р. рішенням Галицького районного суду м. Львова у справі №461/9461/24 шлюб між сторонами розірвано.
У спільному шлюбі Позивача з Відповідачкою народились донька ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), син ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) та донька ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ).
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є повнолітніми, досягли 23 років, є самостійними у фінансовому плані, що виключає необхідність їх утримання з боку батьків, проживають окремо та не потребують матеріальної підтримки.
Встановлено, що ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , є студентом денної бюджетної форми навчання другого медичного факультету Львівського національного медичного університету імені Данила Галицького. Термін навчання до 30.06.2030 р. що підтверджується довідкою, виданою навчальним закладом від 13.02.2025 р. №552.
Між сторонами у справі виникли правовідносини щодо утримання повнолітньої доньки, що продовжує навчання.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини.
Згідно з частиною другою статті 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Частиною першою статті 199 СК України передбачено, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу.
У пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» судам роз`яснено, що обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу.
Згідно зі статтею 200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином.
Спосіб стягнення коштів на утримання дитини визначається за вибором того з батьків, разом з яким проживає дитина.
Вказаного правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 11 березня 2020 року у справі № 759/10277/18.
Згідно із частиною статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3.1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3.2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.
За таких обставин, обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу.
Законодавець пов`язує обов`язок батьків утримувати своїх повнолітніх дітей, які продовжують навчання, незалежно від форми навчання, і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, до досягнення ними двадцяти трьох років за умови, коли батьки можуть надавати їм матеріальну допомогу.
При встановленні потреби в утриманні повнолітньої дитини суд повинен враховувати всі джерела, що утворюють її дохід, обов`язок обох батьків із надання відповідної матеріальної допомоги та спроможність останніх її надавати.
Суд при визначенні розміру аліментів враховує потреби дитини, вартість навчання, підручників, проїзду до навчального закладу, а також інші фактори, такі як стан здоров`я платника аліментів, його матеріальний та сімейний стан, наявність майна і грошових коштів.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що повнолітня дочка сторін є студентом денної бюджетної форми навчання другого медичного факультету Львівського національного медичного університету імені Данила Галицького. Термін навчання до 30.06.2030 р. що підтверджується довідкою, виданою навчальним закладом від 13.02.2025 р. №552.
Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_3 проживає разом з батьком, який забезпечує її всім необхідним, взяв до уваги той факт, що хоча відповідач є безробітною, однак є особою працездатного віку, врахував обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання після досягнення повноліття, та дійшов висновку про стягнення аліментів у розмірі 1/4 частини доходу (заробітку) відповідача щомісяця.
Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження своїх позовних вимог позивач долучив до позовної заяви рішення про розірвання шлюбу від 27.12.2024 року, копію свідоцтва про народження, витяг з реєстру територіальних громад про місце проживання ОСОБА_5 , заяву ОСОБА_5 ЛРУП №1 від 24.01.2025 року, копія довідки Львівського національного медичного університету ім. Д.Галицького від 13.02.2025 року, копія довідки АТ «Кредобанк» від 07.02.2025 року, копія рахунку – фактури від 01.10.2024 року та від 08.05.2024 року.
При цьому, цьому колегія суддів встановила, що доказів на підтвердження витрат позивача, пов`язаних саме з навчанням доньки, матеріали справи не містять (щодо понесення витрат на проїзд до навчального закладу, проживання, придбання підручників тощо).
Довідка АТ «Кредобанк» від 07.02.2025 № 86-3341/25 надана позивачем, складається з двох частин, перша: видана ОСОБА_5 про те, що на рахунок, відкритий в АТ «КРЕДОБАНК» на її ім`я за період з 01.06.2024 по 01.02.2025 було перераховано кошти від ОСОБА_2 з рахунку на загальну суму 735 827,00грн., друга: розрахунки картою НОМЕР_4 за період з 01.06.2024 по 01.02.2025 (без урахування зняття та поповнення готівки).
Вказана довідка свідчить виключно про можливість позивача перерахувати з власного
рахунку на рахунок дочки грошові кошти, проте не є доказом наявності у ОСОБА_5 потреби у фінансовій допомозі у зв`язку з її навчанням. Грошові кошти перераховувались позивачем на ім`я ОСОБА_5 без будь-якого призначення. 
Суд першої інстанції не дослідив та не встановив розмір допомоги, якої реально потребує повнолітня дитина, яка продовжує навчання з урахуванням її віку і стану здоров`я.
Також, як вбачається з матеріалів справи, згідно з договором дарування від 04.02.2025 року, ОСОБА_2 подарував своїй доньці — ОСОБА_5 - квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 110,2 кв.м. 
Відповідно до договору дарування від 04.02.2025 року, ОСОБА_2 подарував своїй доньці — ОСОБА_5 — житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_2 та земельну ділянку площею 0,0571 га з кадастровим номером: 4610136600:07:003:0027 розташовану за адресою АДРЕСА_2 . 
Також між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 було укладено договори іпотеки від 05.02.2025 року.
Що стосується майнового стану ОСОБА_1 , то відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. за ОСОБА_6 не зареєстровано жодного об?єкта нерухомості. 
Суд першої інстанції не врахував те, що на даний час ОСОБА_1 не має офіційного працевлаштування та не отримує жодних доходів, що підтверджується довідкою з органу Державної податкової служби про відсутність доходів за попередній календарний рік від 03.03.2025 р., а також довідками ОК-5 та ОК-7, виданими відповідними лержавними органами.
Враховуючи вищенаведене, колегія суддів доходить до висновку, що позивачем не надано доказів на підтвердження наявності у дитини потреби у фінансовій допомозі на час продовження навчання та потреби саме вказаного розміру фінансової допомоги на час продовження навчання від відповідачки, виходячи з рівного обов`язку батьків брати участь в її матеріальному утриманні. Матеріали справи не містять жодного платіжного документу щодо виконаних позивачем обґрунтованих витрат на потреби їх спільної дитини (оплата проживання, оплата медичного обслуговування, оплата навчання, оплата підручників чи обладнання для навчання) та/або доказів погіршення стану здоров`я дитини
Правовий висновок у Постанові Верховного Суду від 20.05.2020 року у справі N? 635/1139/17 щодо стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання сформульовано наступним чином: не надання будь-яких доказів на підтвердження обставин, які б свідчили про наявність у повнолітньої дитини потреби в матеріальній допомозі саме у зв?язку з навчанням (понесення витрат на харчування, проїзд, проживання, придбання підручників тощо) може стати підставою для відмови у задоволенні позовної заяви про стягнення аліментів на дитину, яка продовжує навчання після досягнення повноліття.
Крім того, суд апеляційної інстанції приймає до уваги доводи апеляційної скарги щодо неповідомлення судом першої інстанції апелянта, про розгляд позовної зааяви про стягнення аліментів.. Відповідні письмові докази на спростування зазначеного твердження апелянта в матеріалах справи відсутні.
Згідно п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.
Наведене, а також встановлені у даній справі фактичні обставини свідчать, що рішення суду першої інстанції у даній справі підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.
Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.1 ст. 141 ЦПК України).
Враховуючи, що позивачка звільнена від сплати судового збору на підставі положень Закону України «Про судовий збір», витрати відповідача зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги підлягають компенсації за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, Львівський апеляційний суд, -
УХВАЛИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.
Рішення Галицького районного суду м. Львова від 23 квітня 2025 року скасувати та постановити нове судове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) до ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 ) про стягнення аліментів – відмовити.
Відшкодувати ОСОБА_1 сплачений за подання апеляційної скарги судовий збір у сумі 1816, 50 грн за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Постанова суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 04 березня 2026 року.

Головуючий: Ванівський О.М.

Судді: Цяцяк Р.П.

Шеремета Н.О.