П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 лютого 2026 р.	м. Одеса	Справа № 420/6811/25	

Категорія:106000000 Головуючий в 1 інстанції: Свида Л.І.
Місце ухвалення: м. Одеса
Дата складання повного тексту:05.11.2025р.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого – Бітова А.І.
суддів – Лук`янчук О.В.
– Ступакової І.Г.

у зв`язку з поданням апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, яке ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), справа розглянута за правилами п.3 ч.1 ст. 311 КАС України,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою Національного університету оборони України імені Івана Черняховського на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 05 листопада 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Національного університету оборони України імені Івана Черняховського про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії,
В С Т А Н О В И Л А :

У березні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Національного університету оборони України імені Івана Черняховського (далі – НУО України) про визнання протиправної бездіяльності НУО України щодо невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, стягнення з НУО України на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні у розмірі 132 558,53 грн. 
Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач вказував, що він проходив військову службу у НУО України та на теперішній час позивач виключений зі списків особового складу та всіх видів забезпечення. При цьому, за період з 01 січня 2016 року по 02 квітня 2017 року йому не було виплачено індексацію грошового забезпечення. 27 грудня 2024 року ОСОБА_1 отримав від НУО України частину індексації грошового забезпечення за рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 09 квітня 2024 року у справі №420/2627/24 в сумі 14 167,39 грн. 14 лютого 2025 року ОСОБА_1 отримав від НУО України остаточну суму індексації грошового забезпечення за рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 09 квітня 2024 року у справі №420/2627/24 в розмірі 26 509,23 грн. Вважаючи дії відповідача щодо порушення строків повного розрахунку при звільненні протиправними, позивач звернувся до суду із даним адміністративним позовом.
Відповідач позов не визнав, вказуючи, що ОСОБА_1 на день виключення зі списків особового складу університету жодних претензій щодо невиплати індексації за період навчання в університеті, не висловлював, надав згоду на таке виключення. Тобто, позивач не вчиняв будь-яких дій, які б свідчили про наявність спору між сторонами щодо розміру належних позивачеві сум до виплати при звільненні. Крім того, ст. 117 КЗпП України не розповсюджується на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати. Після прийняття судом рішення щодо виплати позивачу індексації, університет добровільно виконав зазначене вище рішення, що підтверджується матеріалами справи. Виходячи з сказаного вище позивач не звільнявся з військової служби із університету, а був направлений для подальшого проходження військової служби у військову частину (далі – в/ч) НОМЕР_1 АДРЕСА_1 . Відповідач також зазначив про те, що стягнення на користь позивача середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 132 558,53 грн. не можна назвати розумним, справедливим та пропорційним по відношенню до загальної суми виплат у розмірі 40 676,62 грн., що здійснене на виконання рішення суду у справі №420/2627/24. Таким чином, правових підстав університету для здійснення нарахування та виплату ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 03 квітня 2019 року по 13 лютого 2025 року в сумі 132 558,53 грн. Також відповідач вважає, що посадові особи університету діяли на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 05 листопада 2025 року позовну заяву ОСОБА_1 до НУО України про визнання протиправної бездіяльності НУО України щодо невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, стягнення з НУО України на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні у розмірі 132 558,53 грн. – задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність НУО України щодо виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Стягнуто з НУО України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 113 628,59 грн. з відрахуванням належних податків та зборів.
В задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_1 – відмовлено.
В апеляційній скарзі НУО України ставиться питання про скасування судового рішення в зв`язку з тим, що воно постановлено з неправильним застосуванням норм матеріального та з порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи.
Доводи апеляційної скарги:
- судом першої інстанції не враховано, що військовослужбовці не перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності та господарювання, а проходять службу. Слід зазначити, що позивач добровільно написав рапорт на здачу справ та посади, на момент видання наказу начальника НУО України (по стройовій частині) від 02 квітня 2017 року №69, погодив проведення з ним усіх необхідних розрахунків, жодних клопотань щодо проведеного розрахунку при звільненні не висловлював, та відповідно, не оскаржував своє звільнення та/або наказ про виключення із списків особового складу Університету та всіх видів забезпечення, тому стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в ч.1 ст. 117 КЗпП України є безпідставним. Відтак, у цих правовідносинах відсутні правові підстави для застосування до Університету - відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, щодо виплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку з виплати компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових грн дій з 29 листопада 2017 року по 14 серпня 2020 року в розмірі 39 962,68 грн., так як позивач звернувся не протягом місяця після виключення зі списків особового складу Університету;
- при визначенні розміру відшкодування середнього заробітку, необхідно врахувати: розмір простроченої заборгованості; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах; співмірність можливого розміру втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Враховуючи зазначене вважаємо, що висновки суду першої інстанції про стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 113 628,59 грн. з відрахуванням належних податків та зборів в розумінні ст. 117 КЗпП України є необґрунтованими та непропорційною до розміру виплаченої суми.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 05 листопада 2025 року іншими учасниками справи не оскаржено.
Таким чином, відповідно до правил ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, тобто, в частині задоволених позовних вимог.
Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги НУО України, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.
Судом першої інстанції встановлені, судом апеляційної інстанції підтверджені, учасниками апеляційного провадження неоспорені наступні обставини.
ОСОБА_1 з травня 2015 року проходив військову службу в Національному університеті оборони України. 
Наказом начальника університету від 02 квітня 2017 року №69 ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу університету та всіх видів забезпечення, як такого, що звільнений з військової служби наказом Міністра оборони України від 31 березня 2017 року №220.
У період з 01 січня 2016 року до 02 квітня 2017 року включно позивачу не виплачувалась та не нараховувалась індексація грошового забезпечення.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 09 квітня 2024 року у справі №420/2627/24, що набрало законної сили, визнано протиправною бездіяльність Національного університету оборони України щодо не нарахування та невиплати індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 01 січня 2016 року до 02 квітня 2017 року, зобов`язано НОУ України нарахувати і виплатити на користь ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року до 02 квітня 2017 року із застосуванням січня 2008 року, як місяця підвищення доходу (базового місяця) для обчислення індексу споживчих цін при нарахуванні індексації грошового забезпечення, та із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до п.2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 15 січня 2004 року №44.
27 грудня 2024 року на виконання рішення суду у справі №420/2627/24 на картковий рахунок позивача відповідачем виплачено 14 167,39 грн. та 14 лютого 2025 року 26 509,23 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи виписками з карткового рахунку позивача.
Позивач вважав, що у зв`язку із затримкою виплати належного розміру індексації грошового забезпечення при звільненні відповідачем затримано розрахунок при звільненні, тому він має право на виплату середнього заробітку за весь період затримки розрахунку при звільненні, що стало підставою для звернення до суду з цим позовом.
Вирішуючи справу, суд першої інстанції виходив з того, що встановлений ст. 117 Кодексу законів про працю України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця 
Таким чином, з урахуванням зазначеного, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач має право на виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 03 квітня 2017 року по 13 лютого 2025 року. За таких умов, із врахуванням принципу справедливості та співмірності, пропорційності, суд вважає належним і достатнім способом захисту порушених прав позивача стягнення на його користь, як середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні 40 639,47 грн. із розрахунку 396,68 грн. (середньоденний заробіток позивача) х 5,3% (істотності частки недоплаченої суми) х 1933 (днів затримки розрахунку). Відповідно, середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 19 липня 2022 року по 13 лютого 2025 ро період складає 72989,12 грн. (396,68 грн. х 184 календарні дні).
Таким чином бездіяльність НУО України щодо виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні є протиправною.
Колегія суддів вважає ці висновки суду першої інстанції правильними і такими, що відповідають вимогам ст.ст. 2, 6-12, 77 КАС України, Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", Кодексу законів про працю України, Постанови Кабінету Міністрів України "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати" від 08 лютого 1995 року №100.
Колегія суддів відхиляє доводи апелянта, виходячи з наступного.
Частиною 2 ст. 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно положень ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, визначені Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20 грудня 1991 року №2011-ХІІ (далі - Закон №2011-ХІІ).
Статтею 1 Закону №2011-ХІІ встановлено, що соціальний захист військовослужбовців діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.
Згідно положень ч. 2 та 3 ст. 9 Закону №2011-ХІІ, до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.
Пунктом 242 "Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України", затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008 встановлено, що після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання.
Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.
Слід зауважити, що питання відповідальності за затримку розрахунку при звільнені військовослужбовців не врегульовані положеннями спеціального законодавства. Водночас, такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України, оскільки трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.
Аналогічний правовий висновок щодо застосування норм КЗпП України при вирішення питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців викладено Верховним Судом у постановах від 10 травня 2019 року у справі №П/811/276/16, від 31 жовтня 2019 року у справі №828/598/17, від 30 квітня 2020 року у справі №140/2006/19.
Згідно ч.5 ст. 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Відповідно до ст. 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.
Згідно ч.1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу.
У відповідності до ч.1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
Відповідно ч.1 ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Частиною 2 ст. 117 КЗпП України передбачено, що при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України.
Отже, стягнення з роботодавця (власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, за весь час затримки по день фактичного розрахунку) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).
Вказане узгоджується з висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі №910/4518/16.
Крім того, Верховний Суд України також неодноразово висловлював таку правову позицію. Зокрема, у постанові від 15 вересня 2015 року у справі №21-1765а15, проаналізувавши вимоги ст.ст. 116, 117 КЗпП України, дійшов висновку про те, що не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої ст. 117 Кодексу, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.
Відповідно до правової позиції, висловленої Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17, під належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога, індексація тощо).
Враховуючи, що повний розрахунок із позивачем було проведено не у день його виключення зі списків особового складу з 29 січня 2020 року, а 18 січня 2023 року, тобто поза межами строку, встановленого ст. 116 КЗпП України, є підстави для настання відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, а саме виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
За таких обставин, колегія суддів доходить висновку, що позивач має право на отримання такого відшкодування за затримку виплати повного розрахунку при звільненні.
При здійсненні розрахунків та визначенні розміру належної до виплати суми відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні позивача, відповідач має виходити з розміру недоплаченої суми із дотриманням співмірності при визначенні суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Таким чином, з урахуванням принципу справедливості та співмірності ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, наявні підстави для часткового задоволення позовної вимоги щодо виплати позивачеві середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, шляхом стягнення такого.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що встановлений ст. 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (див. пункт 71 постанови від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц).
Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16; висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, щодо відступлення від частини висновків Верховного Суду України, наведених у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16).
Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно ст. 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке (див. п.91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц):
- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;
- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;
- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Відповідна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 30 листопада 2020 року у справі №480/3105/19.
З наданої до суду відповідачем довідки - розрахунку середньоденного розміру заробітку при звільненні ОСОБА_1 за період з 01 лютого 2017 року по 31 березня 2017 року від 31 березня 2025 року вбачається, що середньоденне грошове забезпечення позивача становить 396,68 грн. за 1 робочий день.
Колегія суддів зазначає, що відсоток несвоєчасно виплаченого грошового забезпечення позивача (істотність частки) в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку за період з 03 квітня 2017 року по 18 липня 2022 року складає 5,3% (406 76,62 грн. (грошове забезпечення позивача, виплачене йому з порушенням термінів) / 766 782,44 грн. (середній заробіток за весь час затримки розрахунку (1 933 днів) х 100).
Враховуючи вищенаведене, колегія суддів зазначає, що належним і достатнім способом захисту порушених прав позивача стягнення на його користь, як середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні 40 639,47 грн. із розрахунку 396,68 грн. (середньоденний заробіток позивача) х 5,3% (істотності частки недоплаченої суми) х 1933 (днів затримки розрахунку). 
Також, колегія суддів вважає вірним посилання суду першої інстанції, що сума, яка підлягає відшкодуванню за період з 19 липня 2022 року по 13 лютого 2025 року (у межах шести місяців, визначених у діючій редакції ст. 117 КЗпП України), становить: 72 989,12 грн. (396,68 грн. х 184 календарні дні).
За таких обставин, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції про наявність у позивача правових підстав для стягнення з НУО України на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 113 628,59 грн. з відрахуванням належних податків та зборів.
Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .
Інші доводи апеляційної скарги зроблених висновків суду першої інстанції не спростовують, тоді як факти та мотивування яких повністю спростовуються матеріалами справи та обставинами, які повно та об`єктивно були встановлені судом першої інстанції при вирішенні справи.
Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, відповідно, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Колегія суддів не змінює розподіл судових витрат відповідно ст. 139 КАС України.
Оскільки дана справа правомірно віднесена судом першої інстанції до категорії незначної складності та розглядалась за правилами спрощеного провадження, постанова суду апеляційної інстанції відповідно до ч.5 ст. 328 КАС України в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 308, 311, п.1 ч.1 ст. 315, ст.ст. 316, 321, 322, 325, ч.5 ст. 328 КАС України, колегія суддів, –

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Національного університету оборони України імені Івана Черняховського залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 05 листопада 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків передбачених п.2 ч.5 ст. 328 КАС України.

Повне судове рішення складено 19 лютого 2026 року.

Головуючий: Бітов А.І.

Суддя: Лук`янчук О.В.

Суддя: Ступакова І.Г.