ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 524/11861/24  Номер провадження 22-ц/814/1005/26	Головуючий у 1-й інстанції Предоляк О. С.  Доповідач ап. інст. Пилипчук Л. І.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
03 березня 2026 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючий суддя Пилипчук Л.І.,
судді Дорош А.І., Триголов В.М.,
секретар Ванда А.М.,
з участю представника відповідача – адвоката Коваль О.Ю.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у режимі відеоконференції у місті Полтаві цивільну справу за апеляційними скаргами  ОСОБА_1 та  ОСОБА_2 , поданою в його інтересах представником - адвокатом Коваль Олександром Юрійовичем,
на рішення Автозаводського районного суду м.Кременчука від 26 вересня 2025 року, постановлене суддею Предоляк О.С.,
у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу, 

в с т а н о в и в:
09.10.2024 ОСОБА_1 звернувся в суд із указаним позовом. В обґрунтування підстав позову зазначає, що 17.07.2019 позичив ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 49 000,00 доларів США, що підтверджується розпискою, написаною власноручно позичальником. На момент укладення такого правочину ОСОБА_2 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 , а кошти, отримані за договором позики, використані подружжям для придбання домоволодіння, де відповідачі проживають спільно, а також для придбання легкового автомобіля, який використовується в інтересах сім`ї.
У період із 17.07.2019 по 25.03.2022 ОСОБА_2 сплачено в рахунок погашення заборгованості кошти у загальному розмірі 3 000,00 доларів США. Після чого припинено повернення позики. 
27.07.2023 позивач під час особистої зустрічі з ОСОБА_2 вручив останньому вимогу про повернення коштів позики у розмірі 46 000,00 доларів США. І лише 06.10.2023, після чергового нагадування, ОСОБА_2 повернув йому ще 500,00 доларів США, після чого знову припинив виконання зобов`язання.
21 та 25 вересня 2024 року позивач у телефонному режимі нагадав ОСОБА_4 про необхідність повернути позику, а 01.10.2024 направив йому засобами поштового зв`язку цінним листом із описом вимогу про повернення позики, яка залишена ним без належного реагування. Оскільки у розписці про отримання позики не зазначено строк повернення грошових коштів, 30-ти денний строк для повернення позики слід обраховувати від дати пред`явлення ним, позивачем, вимоги про повернення грошових коштів. Відтак, позика мала бути повернута протягом 30 днів.
У зазначений строк зобов`язання за договором позики залишається не виконаним, а тому позивач просить стягнути у солідарному порядку із ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на його користь заборгованість за договором позики у розмірі 45 500,00 доларів США та 3% річних за весь період прострочення повернення боргу, починаючи із 28.08.2023 до дня ухвалення судового рішення.
Рішенням Автозаводського районного суду м.Кременчука від 26.09.2025 позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу - задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 суму боргу за договором позики у розмірі 45 500,00 доларів США.
У частині позовних вимог до ОСОБА_3 про стягнення боргу та стягнення з ОСОБА_2 3% річних відмовлено.
Судові витрати зі сплати судового збору в сумі 7 409,65 грн компенсовано за рахунок держави.
Рішення районного суду в частині задоволених вимог вмотивовано тим, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 виникли позикові зобов`язання, строк виконання за якими у порядку ч.1 ст.1048 ЦК України обраховується від 01.10.2024. Доказів сплати заборгованості за договором позики відповідачем ОСОБА_2 суду не надано, а тому до стягнення з останнього на користь позивача підлягають грошові кошти в сумі 49 000,00 доларів США. 
У задоволенні позовних вимог до ОСОБА_3 відмовлено, оскільки позивачем не підтверджено належними доказами використання позичених грошових коштів в інтересах сім`ї. Тоді як на період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування позичальники звільняється від відповідальності за прострочення повернення коштів за договором позики.
Сторони із рішенням районного суду не погодилися та оскаржили його в апеляційному порядку.
Відповідач ОСОБА_2 , в інтересах якого діє представник - адвокат Коваль О.Ю., посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення районного суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
Детально цитуючи положення ч.1 ст.509 ЦК України, а також окремі тези постанови Верховного Суду, викладені у постанові від 14.03.2015 справа №464/5089, доводить, що право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання виникло у позивача з моменту вчинення правочину - 17.07.2014. І таке право вимоги мало бути реалізовано позивачем у межах строку позовної давності, який сплив 17.07.2017. 
Вважає такою, що не має істотного значення та обставина, що у жовтні 2024 року позивачем було направлено на адресу відповідача вимоги про повернення позики, оскільки на той час строк позовної давності уже сплив. Тоді як відповідно до сталої позиції Верховного Суду, сформованою у справі №752/10864/19 від 26.10.2022, переривання перебігу строку позовної давності може мати місце лише в межах строку позовної давності. 
Позивач, посилаючись на порушення норм матеріального права, просив скасувати рішення районного суду та ухвалити нове, яким заборгованість за договором позики у розмірі 45 500,00 доларів США стягнути з відповідачів у солідарному порядку та здійснити перерозподіл судових витрат. 
Наголошує, що на час укладення договору ОСОБА_2 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 , використавши кошти позики в інтересах сім`ї на придбання домоволодіння, де відповідачі проживають спільно, а також для придбання легкового автомобіля, який використовується в інтересах сім`ї.
При цьому законодавством України не встановлено застережень щодо необхідності надання письмової згоди, зокрема, викладеної у вигляді заяви одним із подружжям на укладення договору позики іншим з подружжя. Зокрема, в контексті того, що згода одного з подружжя на укладення договору позики іншим з подружжя презюмується.
Вважає, що районний суд безпідставно застосував до спірних правовідносин нерелевантну практику Верховного Суду, сформовану у справі №712/3590/22 стосовно розпорядження майном - грошовими коштами, що перебувають у спільній сумісній власності подружжя з метою придбання у період шлюбу на ім`я одного із подружжя нерухомого майна.
Доводить помилковість висновків суду першої інстанції щодо дати складання боргової розписки «17.07.2014», замість правильної дати «17.07.2019». Такі висновки суду ґрунтуються на самих лише показах відповідача ОСОБА_2 . Між тим обставини на які посилається позивач, на думку останнього, безумовно свідчать, що розписка складена саме 17.07.2019, а отримані у позику грошові кошти використані відповідачами в інтересах сім`ї для придбання об`єктів нерухомості та транспортного засобу.
Наголошує на відсутності у відповідачів доходів, достатніх для придбання цінного рухомого та нерухомого майна у 2020 році. При цьому поза увагою районного суду при оцінці можливості придбання відповідачами такого майна не враховано їх витрати на задоволення власних базових потреб та витрати на утримання двох спільних дітей, які сукупно у спірний період врази перевищують прибутку від продажу частки квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .
Вважає недобросовісною поведінку сторони відповідача, який будучи обізнаним зі змістом позову не ставив під сумнів дату складання боргової розписки та ініціював питання проведення судової експертизи для встановлення виключно в частині належності почерку та підпису виконаного на ній від імені ОСОБА_2 . І лише у подальшому, відмовляючись від проведення експертизи, відповідач вказав на наявність у розписці виправлень. 
Ухвалами Полтавського апеляційного суду від 12.12.2025 відкрито апеляційне провадження; у справі закінчено підготовчі дії та призначено її до судового розгляду, про що постановлена ухвала апеляційного суду від 18.12.2025.
31.12.2025 представником відповідачі - адвокатом Коваль О.Ю. подано відзив на апеляційну скаргу позивача, яку просить залишити без задоволення.
У суді апеляційної інстанції представник відповідача – адвокат Коваль О.Ю. доводи поданої ним апеляційної скарги підтримав, наполягав на її задоволенні. 
Інші учасники судового процесу, будучи належним чином повідомленими про день та час розгляду справи, в судове засідання до суду апеляційної інстанції не з`явилися, що з огляду на положення частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи за їх відсутності. 
Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника відповідача та перевіривши доводи апеляційних скарг, апеляційний суд установив наступне.
Судом установлено та підтверджується матеріалами справи, що рішенням Автозаводського районного суду м.Кременчука від 02.09.2009 (справа №2-3836/2009) визнано за ОСОБА_3 право власності на: квартиру АДРЕСА_2 ; частини квартири АДРЕСА_3 ; квартиру АДРЕСА_4 ./а.с.77 т.1/ 
Вироком Октябрського районного суду м.Полтави від 05.10.2009 (справа №1-503/09) ОСОБА_2 засуджено за ч.2 ст.28, ч.2 ст.200 КК України до 3 років позбавлення волі з іспитовим строком на 1 рік./а.с.94-105 т.1/
17 червня 2014 року ОСОБА_2 складено розписку, якою підтверджено, що ним отримано від ОСОБА_1 позику в розмірі 49 000,00 доларів США./а.с.5 т.1/
На момент укладення такого правочину ОСОБА_2 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 ./а.с.6 т.1/
28.01.2014 ОСОБА_3 відчужила на користь ОСОБА_6 належне їй майно, а саме, житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 , що підтверджується договором купівлі-продажу житлового будинку./а.с.81-82 т.1/
04.08.2020 за ОСОБА_3 зареєстровано право власності на земельну ділянку кадастровий номер 5310436100:008:02:1043 площею 0,0301 га та житловий будинок, які розташовані за адресою: АДРЕСА_6 , ринкова вартість будинку 1435765,00 грн; а 18.08.2020 - на легковий автомобіль Mazda 6, 2014 рік випуску, вартістю 471987,00 грн./а.с.8-18 т.1/
17.08.2021 ОСОБА_3 відчужила на користь ОСОБА_7 та ОСОБА_8 належне їй майно, а саме, частини житлового приміщення (квартири АДРЕСА_7 , що підтверджується договором купівлі-продажу житлового приміщення./а.с.78-79 т.1/
01.10.2024 ОСОБА_1 надіслав ОСОБА_9 цінним листом із повідомленням вимогу про повернення позики в загальній сумі 45 500,00 доларів США./а.с.19-24 т.1/
Ухвалою Автозаводського районного суду м.Кременчука від 13.02.2025 задоволено клопотання представника відповідачів - адвоката Коваль О.Ю. та призначено у справі судову почеркознавчу експертизу. На вирішення експертів поставити питання: 1) чи виконаний рукописний текст у розписці на суму 49000,00 доларів США від імені ОСОБА_2 власноручно ОСОБА_2 чи іншою особою? 2) чи виконано підпис в розписці на суму 49000,00 доларів США від імені ОСОБА_2 власноручно ОСОБА_2 чи іншою особою?/а.с.140-141 т.1/
30.04.2025 судовим експертом Полтавського НДЕКЦ МВС України складено повідомлення №СЕ-19/117-25/5404-ПЧ про неможливість проведення експертизи, оскільки не надано документів із запитуваними зразками почерку і підпису ОСОБА_2 та не проведено оплату послуг з проведення судової почеркознавчої експертизи./а.с.5-6 т.2/
Відповідачем заявлено клопотання про застосування строку позовної давності.
Частково задовольняючи позовні вимоги, районний суд виходив із того, що як вбачається зі змісту розписки, в ній зазначені дата написання розписки, прізвище ім`я та по батькові фізичної особи позичальника і прізвище та ініціали фізичної особи позикодавця, а також зазначені такі істотні умови договору як сума та строк повернення коштів, який був визначений сторонами за вимогою. 
Відповідач ОСОБА_2 зміст розписки в суді не оспорював, а будучи допитаний в якості свідка підтвердив дату її написання саме 17.09.2017. Відтак, районний суд визнав встановленою датою написання розписки - 17.09.2014, а також доведеним належними доказами факт існування між сторонами позикових зобов`язань, відповідно до яких ОСОБА_2 взято у борг у ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 49000,00 доларів США.
Жодних доказів щодо існування між сторонами будь-яких інших домовленостей суду не надано, як і не доведено використання коштів позики в інтересах сім`ї, що виключає підстави стягнення боргу із ОСОБА_3 .
Відхиляючи заявлене відповідачем ОСОБА_2 клопотання про застосування строку позовної давності, районний суд виходив із того, що кредитор звернувся з вимогою про повернення позики у досудовому порядку 01.10.2024, а тому за правилами ч.1 ст.1048 ЦК України боржник повинен був виконати такий обов`язок у тридцяти денний строк від дня пред`явлення вимоги.
Натомість, ОСОБА_2 допустив порушення наведеної норми закону та у відповідь на вимогу позивача не повернув позику, а тому позовні вимоги про стягнення з відповідача боргу за договором позики, з урахуванням приписів ст.13 ЦПК України, в сумі 45500,00 доларів США підлягають задоволенню.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині стягнення 3% річних, районний суд виходив із того, що на період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцяти денний строк після його припинення або скасування позичальник звільняється від відповідальності за прострочення повернення коштів за договором позики.
Апеляційний суд із такими висновками суду першої інстанції поргоджується з таких підстав.
Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.
Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.
Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.
Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником у борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.
Відповідний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 10.12.2018 у справі №319/1669/16, від 08.07.2019 у справі №524/4946/16, від 12.09.2019 у справі №604/1038/16 та від 23.04.2020 у справі №501/1773/16-ц.
Згідно зі статтею 545 ЦК України прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.
Отже, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.
За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.
Із огляду на викладені норми права, суд першої інстанції, установивши справжню правову природу укладеного між сторонами договору, дійшов правильних висновків про укладення договору позики між сторонами, який залишається невиконаним позичальником ОСОБА_2 , та момент початку перебігу позовної давності.
Стосовно доводів апеляційної скарги відповідача ОСОБА_2 про застосування наслідків спливу строку позовної давності, колегія суддів зазначає наступне
За змістом статей 256-258 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).
Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
Перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку (частини перша та п`ята статті 261 ЦК України).
У справі встановлено, що сторони у розписці від 17.06.2014 не визначили дату повернення позики. Із вимогами про повернення позики позивач звернувся до відповідачів 01.10.2024. 
Установивши, що у розписці не зазначено строк повернення коштів, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що борг має бути повернутий у порядку та строки, що встановлено частиною першою статті 1049 ЦК України, тобто протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це.
Згідно зі статтями 12, 13, 81 ЦПК України обов`язок доказування та подання доказів покладається на сторони. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Наведений процесуальний обов`язок відповідачем ОСОБА_2 не виконано та не надано доказів, які б підтверджували належність виконання ним зобов`язання у межах строку, визначеного ч.1 ст.1049 ЦК України, початок відліку за яким обраховується від 01.10.2024, а тому позивач при зверненні в суд із цим позовом (09.10.2024) не пропустив строк позовної давності для захисту порушеного права в судовому порядку.
Доводи апеляційної скарги відповідача правильність таких висновків суду не спростовують, зводяться до загального цитування норм права та нерелевантної практики Верховного Суду, яка не підлягає застосуванню до спірних правовідносин. Натомість наданий стороною відповідача науковий висновок члена науково-консультативної ради (НКР) при Верховному Суді не є висновком експерта в розумінні процесуальних кодексів і не доводить фактичні обставини конкретної справи, оскільки не стосується питання застосування положень частини першої статті 1049 ЦК України. 
Стосовно доводів апеляційної скарги позивача, який наполягає на даті складання боргової розписки «17.06.2019», а не «17.06.2014», колегія суддів ураховує, що оригінал розписки містить закреслення стосовно року її складання 2019 та подальше виправлення його на 2014р. Позивач в суді першої інстанції не заявляв клопотання про призначення судової експертизи для з`ясування питання виправлення дати в тексті розписки, тоді як відповідач ОСОБА_2 , будучи допитаний у якості свідка підтвердив дату її написання саме 17.09.2017. 
Відтак, районний суд обґрунтовано визнав встановленою датою написання розписки- 17.09.2014. Належних та допустимих доказів, які б спростовували викладене стороною позивача суду апеляційної інстанції не надано, тоді як сама по собі суперечлива поведінка відповідача ОСОБА_2 , який ініціювавши питання проведення судової почеркознавчої експертизи, у подальшому не забезпечив її виконання, не заборонена. 
Твердження позивача, що кошти від позики були використані подружжям в інтересах сім`ї, колегія суддів відхиляє, як такі, що зводяться до припущень. Між тим, перебування сторін у зареєстрованому шлюбі на час виникнення правовідносин щодо позики само собою не є безумовною підставою для покладення на іншого з подружжя, який не був позичальником за договором позики, в солідарному порядку обов`язків, визначених договором позики щодо повернення суми боргу, оскільки за таких умов підлягає доведенню укладення договору в інтересах сім`ї та використання отриманих у позику коштів в інтересах сім`ї.
Подібний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 02.11.2022 у справі №754/6033/18, від 28.06.2023 у справі №712/13196/21, від 27.03.2024 у справі №359/950/16, від 14.11.2024 у справі №727/1140/21, який за правилами частини четвертої статті 263 ЦПК України є обов`язковим для врахування.
При цьому колегія суддів ураховує, що згідно зі статтями 12, 13, 81 ЦПК України обов`язок доказування та подання доказів покладається на сторони. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц).
Із огляду на викладені норми права колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції, що позивачем не підтверджено належними та допустимими доказами факт використання позичальником ОСОБА_2 коштів позики в інтересах сім`ї, унаслідок чого відсутні підстави для стягнення основної суми боргу за вказаним договором з відповідачів солідарно.
При цьому обґрунтованими є висновки суду першої інстанції, що показання свідків сторін у справі не є належними доказами здійснення витрат за письмовим договором в інтересах подружжя. Тоді як наявність нотаріально посвідчених заяв від 04 та 17 серпня 2020 року, що будинок та земельна ділянка, розташовані за адресою: АДРЕСА_6 , набуті у період спільного проживання і є спільною сумісною власністю подружжя) свідчить про реєстрацію за відповідачем нерухомого майна на яке можна в подальшому звернути стягнення, жодних дій по зменшенню обсягу майна відповідачем не вчинено.
Інших обґрунтованих доводів, які б спростовували правильність висновків суду першої інстанції апеляційні скарги сторін не містять. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року), (Проніна проти України, №63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а рішення суду, в оскаржуваній частині, має бути залишено без змін. 
Керуючись ст.ст.367, 368, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:
Апеляційні скарги ОСОБА_1 та  ОСОБА_2 , подану в його інтересах представником - адвокатом Коваль Олександром Юрійовичем, - залишити без задоволення.
Рішення Автозаводського районного суду м.Кременчука від 26 вересня 2025 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 06.03.2026.

Головуючий суддя         Л.І. Пилипчук

Судді           А.І. Дорош

В.М. Триголов