Справа №295/18613/25
Категорія 139
2-а/295/40/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.02.2026 року м. Житомир

Суддя Богунського районного суду м.Житомира Лєдньов Д.М. розглянув в порядку спрощеного провадження без виклику учасників справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник – адвокат Задорожня Вікторія Олександрівна, до Департаменту патрульної поліції в особі Управління патрульної поліції в Житомирській області про скасування постанови по справі про адміністративне правопорушення,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з адміністративним позовом, у якому, вказуючи на протиправність дій інспектора патрульної поліції, просить скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, від 18.12.2025 року серії ЕНА № 6369245, якою його визнано винним у скоєнні правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 126 КУпАП, як керування транспортним засобом особою, позбавленою права керування транспортними засобами. 
В обґрунтування своїх вимог учасник зауважив про порушення встановлених вимог до змісту постанови у справі про адміністративне правопорушення щодо необхідності внесення даних про технічний пристрій, яким фіксуються події правопорушення. На думку сторони, наведення у фабулі оскаржуваної постанови формулювання: «Фіксація пв 475311 та 475703» не відповідає приписам ст. 283 КУпАП, фактично позбавляє можливості ідентифікувати пристрій та сприймати наявну у ньому інформацію за критерієм належності та допустимості доказів.
Крім того, за твердженням позивача, поліцейським не забезпечено належний порядок розгляду справи про адміністративне правопорушення, згідно з яким, зокрема, поліцейський зобов`язаний оголосити, яка саме справа підлягає розгляду, зазначити особу, що притягається до адміністративної відповідальності, роз`яснити учасникам провадження їхні права та обов`язки, оголосити протокол про адміністративне правопорушення (у випадках, коли його складення передбачене КУпАП), заслухати пояснення осіб, які беруть участь у розгляді, дослідити надані докази та вирішити заявлені клопотання.
Вказуючи на те, що суб`єктом владних повноважень не підтверджено правомірність прийнятого рішення, позивач просить скасувати постанову у справі про адміністративне правопорушення, провадження закрити.

Відповідачем подано відзив на позовну заяву, у якому вказано, що відповідно до постанови Ратнівського районного суду Волинської області від 25.04.2025 року позивач позбавлений права керування транспортними засобами строком на один рік, що, у свою чергу, при керуванні такою особою транспортним засобом становить склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 126 КУпАП.
У відзиві звернуто увагу на тому, що факт керування позивачем транспортним засобом підтверджено відеозаписом портативних нагрудних відеореєстраторів, а зупинка автомобіля пов`язана із повноважними функціями органів Національної поліції та введенням на території України воєнного стану, що, на думку сторони, за взаємним зв`язком покликає можливість застосування превентивного заходу як зупинка транспортного засобу.
У відзиві наголошено, що при розгляді справи, провадження якої забезпечувалось в порядку спрощеної процедури, інспектором використано дані інформаційно-комунікаційної системи «Інформаційний портал Національно поліції України», інформаційного порталу «Судова влада», Єдиного державного реєстру судових рішень.
На думку сторони, оцінені в їх сукупності дані підтверджували склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч.4 ст.126 КУпАП, отже інспектором прийняте законне та обгрунтоване рішення щодо притягнення позивача до адміністративної відповідальності.

У відповіді на відзив позивач акцентує, що наданий на підтвердження заперечень стороною відповідача відеозапис нагрудного відеореєстратора не містить даних про факт керування транспортним засобом, а також про факт його зупинки під керуванням ОСОБА_1 у час та місці, наведених у постанові.
Сторона позивача зауважує на відмінності термінів «керування транспортним засобом» та «перебування за кермом».
Вказує, що визначення терміну "керування транспортним засобом" наведено в п. 27 Пленуму ВСУ від 23.12.2005 № 14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», за яким керування транспортним засобом - виконання функцій водія під час руху такого засобу або інструктора-водія під час навчання учнів-водіїв, незалежно від того, керує особа транспортним засобом, який рухається своїм ходом чи за допомогою буксирування. 
Позивач додає, що в рішенні №404/4467/16-а від 20.02.19 ВС/КАС зазначив, що «само по собі керування транспортним засобом розуміється, як технічна дія водія з метою приведення транспортного засобу в рух, зворушення з місця і, як наслідок, переміщення транспортного засобу в просторі. Експлуатація транспортного засобу передбачає використання цього транспортного засобу за призначенням, тобто з метою керування. Таким чином, керування транспортним засобом – це умисне виконання особою функцій водія шляхом вчинення технічних дій для приведення транспортного засобу в рух та зворушення з місця, а під час руху – для зміни напрямку руху та/чи швидкості транспортного засобу. Знаходження за кермом транспортного засобу, яке не є в стані руху (знаходиться в нерухомому стані), не є доказом вчинення адміністративного правопорушення, оскільки саме перебування особи на місці водія не доводить факт керування транспортним засобом, незалежно від наявності ввімкненого двигуна.
На думку позивача, наявні матеріали справи свідчать про штучність та необґрунтованість складеної постанови, оскільки зафіксовані розбіжності між часом вчинення правопорушення, зазначеним у постанові, та фактичним часом, відображеним на відеозаписі з нагрудної камери поліцейського.
Учасник також зазанчає, що навіть за умови наведення відповідачем нормативно-правових актів, які регулюють повноваження поліцейських щодо перевірки документів у громадян та здійснення інших дій в умовах воєнного стану, відповідно до вимог зазначених постанов - така перевірка на блокпостах може здійснюватися виключно уповноваженими особами у складі патруля.
Повноваженні працівника поліції, що склав постанову у справі про адміністративне правопорушення, належним чином не підтверджено. За переконанням позивача відсутність персонального розпорядчого документа щодо уповноваження конкретного поліцейського свідчить про недоведеність його правомочності та підтверджує необґрунтованість позиції відповідача.
Позивач також зауважує на відсутності умислу як суб`єктивної сторони правопорушення, оскільки про існування судового рішення щодо позбавлення права керування обізнаний не був.

У запереченнях сторона відповідача зазначає, що факт керування ОСОБА_1 транспортним засобом підтверджується відеозаписом з портативних нагрудних відеореєстраторів поліцейських, крім того, ні представником позивача, ні позивачем в позовній заяві не заперечується та не оспорюється факт самого керування т/з ОСОБА_1 , як і не заперечується зупинка транспортного засобу на блок-посту «Клочеве» а/д М-07 «Київ– Ковель – Ягодин» 160 км, що знаходиться Коростенському районі, та згідно Постанови КМУ № 890 від 04.08.2021 являється контрольованим прикордонним районом, де згідно п. 11 Положення про прикордонний режим, затвердженого ПКМУ № 1147 від 27.07.1998, уповноважені особи Державної прикордонної служби та органів Національної поліції, а також члени громадських формувань з охорони громадського порядку і державного кордону з метою виявлення порушень законодавства з прикордонних питань мають право зупиняти та оглядати транспортні засоби. Згідно ж цього пункту Положення водій повинен зупинити транспортний засіб у місці, на яке йому буде вказано, з дотриманням правил зупинки, а також подати для перевірки документи, що посвідчують особу водія та реєстраційний документ на транспортний засіб. 
У запереченнях відповідач зазначає, що позивачем було подано апеляційну скаргу на постанову Ратнівського районного суду Волинської області від 25.04.2025 року до Волинського апеляційного суду. Сам факт реалізації позивачем свого права на апеляційне оскарження беззаперечно свідчить про його обізнаність не лише щодо існування зазначеної постанови суду першої інстанції, а й щодо її змісту та правових наслідків, зокрема у частині позбавлення його права керування транспортними засобами.
Вказуючи на те, що чинним законодавством України, зокрема положеннями КУпАП, не передбачено обов`язку долучення до постанови про притягнення особи до адміністративної відповідальності копії постанови суду про позбавлення права керування транспортними засобами, сторона відповідача просить відмовити у задоволенні позову.

Судом встановлено наступні обставини.
За змістом постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі від 18.12.2025 року серії ЕНА № 6369245, винесеною інспектором 2 взводу 1 роти 1 батальйону Управління патрульної поліції в Житомирській області Ющенко В.В., позивач ОСОБА_1 18.12.2025 року о 15 год. 47 хв. керував транспортним засобом Шевроле, н.з. НОМЕР_1 , на 160 км. а/д Київ-Ковель-Ягодин, будучи позбавленим права керування транспортним засобом відповідно до рішення суду від 25.04.2025 року.
У п.5 дослідженої постанови відтворено відомості про фіксацію порушення пв 475411 та 475703.
Позивача визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ч.4 ст.126 КУпАП, застосоване адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 20 400 грн.

Вирішуючи питання ґрунтовності заявлених вимог суд керується таким міркуванням.
Положенням ч.4 ст. 126 КУпАП встановлено настання відповідальності в разі керування транспортним засобом особою, позбавленою права керування транспортними засобами.
Відповідно до п.2.1.а правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 р. № 1306 (ПДР), водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії.
Згідно із ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
У відповідності до вимог п.1 ч.2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ст. 7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.
Адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність (ч.1 ст. 9 КУпАП).
За змістом ст. 245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.
Відповідно до ч.ч. 4-7 ст. 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.
Вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду.
З матеріалів справи слідує, що постановою Ратнівського районного суду Волинської області від 25.04.2025 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ст. 124, ч. 1 ст. 130 КУпАП, застосувано стягнення у виді штрафу в розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадя, що становить 17000 (сімнадцять тисяч) гривень, з позбавленням права керування всіма транспортними засобами строком на один рік.
Постановою Волинського апеляційного суду від 11.06.2025 ркоу апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а постанову судді Ратнівського районного суду Волинської області від 25 квітня 2025 року стосовно нього - без зміни.
Отже, за наслідком розгляду справи отримали підтвердження обставини позбавлення позивача права керування транспортними засобами згідно рішення Ратнівського районного суду Волинської області від 25.04.2025 року.
За змістом ст. 3 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.
Положеннями ч.2 ст. 77 КАС України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідно до ч.1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Системний аналіз наведених норм в розрізі покладення тягаря доведення слід розуміти як зміщення балансу ініціативності використання процесуальних прав та обов`язків доведення в бік суб`єкта владних повноважень з урахуванням, по-перше, конституційно закріпленої гарантії спрямованості діяльності держави, по-друге, зрозумілого більш вразливого становища особи, яка має намір здійснити захист порушеного або невизнаного права у спорі в сфері публічних взаємовідносин, у порівнянні з особою владної компетенції, та, як безпосередньо пов`язаного із попереднім твердженням, спрощеного порядку фактичного доступу суб`єкта владних повноважень до тих даних, що застосовувались при прийнятті певного рішення і які можуть прийматись судом як докази.
При цьому, тягар доведення не може перекладатись в абсолютному розумінні.
Особа, звертаючись з вимогами у спорі щодо протиправності рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, повинна довести ті обставини, які можуть бути висвітлені з урахуванням звичайного, необтяженого доступу до речей, документів як доказів, має право заявити клопотання про виклик свідків, яким відомо про такі обставини.
Згідно зі ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Заперечуючи правомірність притягнення до відповідальності з огляду на відсутність даних про фактичне керування транспортним засобом позивач не спростовує його належну особисту ідентифікацію, проведену працівником поліції як щодо особи, що перебувала за кермом. 
Досліджений судом електронний доказ – відеозапис портативного реєстратора, містить відомості про транспортний засіб, що вочевидь зупинений, а також про зміст розмови між працівником поліції та особою, що первісно перебуває за кермом та в подальшому, покидаючи транспортний засіб, продовжує бесіду з поліцейським.
Надаючи оцінку дослідженому доказу за внутрішнім переконанням, діючи за підходом сприйняття відомостей на рівні позарозумного сумніву, суд приходить до висновку про підтвердження даних щодо керування позивачем транспортним засобом 18.12.2025 року на ділянці дороги, вказаній у постанові. 
Відомості про можливість перебування іншої особи за кермом транспортного засобу судом не здобуто. 
З приводу вказаних стороною позивача заперечень щодо можливості прийняття як належного доказу вказаного відеозапису, а також щодо протиправності зупинення автомобіля суд зазначає таке.
Частиною 1 статі 40 Закону України «Про Національну поліцію» №580-VIII встановлено, що поліція для виконання покладених на неї завдань та здійснення повноважень, визначених законом, може застосовувати такі технічні прилади, технічні засоби та спеціалізоване програмне забезпечення: фото- і відеотехніку, у тому числі техніку, що працює в автоматичному режимі, технічні прилади та технічні засоби з виявлення та/або фіксації правопорушень; технічні прилади та технічні засоби з виявлення радіаційних, хімічних, біологічних та ядерних загроз; безпілотні повітряні судна та спеціальні технічні засоби протидії їх застосуванню; спеціальні технічні засоби перевірки на наявність стану алкогольного сп`яніння; спеціалізоване програмне забезпечення для здійснення аналітичної обробки фото- і відеоінформації, у тому числі для встановлення осіб та номерних знаків транспортних засобів.
Технічні прилади та технічні засоби, передбачені пунктами 1 і 2 цієї частини, поліція може закріплювати на однострої, у/на безпілотних повітряних суднах, службових транспортних засобах, суднах чи інших плавучих засобах, у тому числі тих, що не мають кольорографічних схем, розпізнавальних знаків та написів, які свідчать про належність до поліції, а також монтувати/розміщувати їх по зовнішньому периметру доріг і будівель.
За положеннями ст. 283 КУпАП розглянувши справу про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) виносить постанову по справі.
Постанова повинна містити: найменування органу (посадової особи), який виніс постанову, дату розгляду справи; відомості про особу, щодо якої розглядається справа; опис обставин, установлених при розгляді справи; зазначення нормативного акта, який передбачає відповідальність за дане адміністративне правопорушення; прийняте по справі рішення.
Постанова по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, крім даних, визначених частиною другою цієї статті, повинна містити відомості про: дату, час і місце вчинення адміністративного правопорушення; транспортний засіб, який зафіксовано в момент вчинення правопорушення (марка, модель, номерний знак); технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис; розмір штрафу та порядок його сплати; правові наслідки невиконання адміністративного стягнення та порядок його оскарження; відривну квитанцію із зазначенням реквізитів та можливих способів оплати адміністративного стягнення у вигляді штрафу.
Досліджений судом відеозапис здійснювався за допомогою технічних засобів: пв 475411 та 475703, що підтверджується змістом самого електронного доказу. 
Інформація про саме такі технічні прилади наведені у постанові у справі про адміністративне правопорушення.
Інструкцією із застосування органами та підрозділами поліції технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, затвердженою наказом Міністерства внутрішніх справ України 18 грудня 2018 року № 1026, врегульовано застосування органами, підрозділами поліції технічних приладів і технічних засобів, що мають функції автоматичної фото- і кінозйомки, відеозапису, засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, доступ до відеозаписів працівників поліції та інших осіб, порядок зберігання, видачу та приймання технічних приладів і технічних засобів, а також зберігання, видалення та використання інформації, отриманої з цих приладів.
Згідно п. 3 Розділу І Інструкції портативний відеореєстратор - пристрій, призначений для запису, зберігання та відтворення відеоінформації, технічні характеристики та особливості конструкції якого дають змогу закріпити його на форменому одязі поліцейського.
Відповідно до п.п. 2-4 розділу ІІ Інструкції портативний відеореєстратор та карта пам`яті обліковуються з наданням відповідного інвентарного та номенклатурного номерів.
Портативні відеореєстратори та карти пам`яті зберігаються в приміщеннях органів, підрозділів поліції та видаються поліцейському під підпис у журналі обліку видачі, повернення портативного відеореєстратора та карт пам`яті, копіювання цифрової інформації (далі - Журнал обліку) (додаток 1), який зберігається в органі, підрозділі поліції.
Отже, інспектором поліції при складені постанови дотримано вимоги ст. 283 КУпАП, зазначено відомості про технічні пристрої, якими здійснено відеозапис, з наведенням даних про їх призначення та технічну функціональність - пв (портативний відеореєстратор), а також про відповідні інвентарні номери.
Не наведення відомостей про технічні пристрої в графі «до постанови додаються», а зазначення таких даних в іншій графі – «час та місце скоєння порушення, суть і обставини» не може бути підставою відхилення відповідних доказів як неналежних.
Суд додає, що інформація про час правопорушення, вказана у постанові, з урахуванням даних про часовий проміжок ведення відеозапису – тобто після зупинки транспортного засобу, необхідно розуміти як час, станом на який посадовою особою суб`єкта владних повноважень здобуто відомості про обставини та факти, які, за своїм проявом, засвідчили можливість кваліфікації дій позивача за ч.4 ст. 126 КУпАП (час вчинення правопорушення).
Згідно зі згідно зі статтею 31 Закону України «Про Національну поліцію» №580-VIII, поліція може застосовувати превентивні заходи, серед яких: перевірка документів особи; опитування особи; зупинення транспортного засобу; застосування технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото - і кінозйомки, відеозапису, засобів фото - і кінозйомки, відеозапису.
Відповідно до п.3 ч.1 ст. 35 Закону №580-VIII поліцейський може зупиняти транспортні засоби у разі: якщо є інформація, що свідчить про причетність водія або пасажирів транспортного засобу до вчинення дорожньо-транспортної пригоди, кримінального чи адміністративного правопорушення, або якщо є інформація, що свідчить про те, що транспортний засіб чи вантаж можуть бути об`єктом чи знаряддям учинення дорожньо-транспортної пригоди, кримінального чи адміністративного правопорушення.
Указом Президента України № 64/2022 в Україні запроваджено воєнний стан з 24.02.2022 року. На час ухвалення рішення відповідний стан є продовженим.
Оскільки відповідно до ст. 2 Закону України «Про Національну поліцію» завданнями поліції є надання поліцейських послуг у сферах: забезпечення публічної безпеки і порядку; охорони прав і свобод людини, а також інтересів суспільства і держави, а згідно зі ст. 35 Закону поліцейський може зупиняти транспортні засоби у разі: якщо є інформація, що свідчить про причетність водія або пасажирів транспортного засобу до вчинення дорожньо-транспортної пригоди, кримінального чи адміністративного правопорушення, або якщо є інформація, що свідчить про те, що транспортний засіб чи вантаж можуть бути об`єктом чи знаряддям учинення дорожньо-транспортної пригоди, кримінального чи адміністративного правопорушенн я, зупинка транспортного засобу, яким керував позивач, відповідає покладеним на органи Національної поліції завданням.
Аналізуючи обставини даної справи, суд приходить до висновку, що інспектор поліції під час винесення оскаржуваної постанови діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
З огляду на вкладене, суд відмовляє у задоволенні позову.
Керуючись ст. ст. 90, 241-256, 271, 286 КАС України, ст. ст. 126, 247, 251, 258, 280, 283, 284 КУпАП, суд, -

УХВАЛИВ:

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції в Житомирській області про скасування постанови по справі про адміністративне правопорушення. 
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його складення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя: Д.М.Лєдньов