ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА 01054, м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-В, тел. (044) 334-68-95, E-mail: inbox@ki.arbitr.gov.ua	
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
м. Київ
24.07.2025	Справа № 910/11545/24	

Господарський суд міста Києва у складі судді Селівона А.М., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження матеріали господарської справи

за позовом Служби безпеки України вул. Володимирська, 33, м. Київ,01001
до Дочірнього підприємства Державної компанії "Укрспецекспорт" - Державного госпрозрахункового зовнішньоторгівельного підприємства "СПЕЦТЕХНОЕКСПОРТ" просп. Степана Бандери, 7, м. Київ, 04073
про стягнення 99 625,00 коп.

представники сторін: без виклику.
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:
Служба безпеки України звернулась до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Дочірнього підприємства державної компанії "Укрспецекспорт" - Державного госпрозрахункового зовнішньоторговельного підприємства "Спецтехноекспорт" про стягнення 99 625,00 грн. штрафних санкцій, а саме 43 835,00 грн. пені та 55 790,00 грн. штрафу.
В обґрунтування позовних вимог в позовній заяві позивач посилається на неналежне виконання відповідачем як постачальником умов укладеного між сторонами Державним контрактом № 21/139 від 02.09.2021 року в частині своєчасної поставки продукції, у зв`язку з чим позивачем нараховані штрафні санкції у вигляді пені та штрафу. 
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 07.10.2024 року позовну заяву залишено без руху та встановлено позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви.
Судом встановлено, що на виконання вимог ухвали суду від 07.10.2024 року через канцелярію суду від позивача надійшла заява №б/н від 14.10.2024 року про усунення недоліків позовної заяви, розглянувши яку суд встановив, що недоліки позовної заяви, які зумовили залишення її без руху, позивачем усунено.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 08.11.2024 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі № 910/11545/24, з огляду на характер спірних правовідносин, заявлені позивачем вимоги та предмет доказування у даній справі, враховуючи наявні в матеріалах справи докази та оскільки ціна позову у даній справі не перевищує 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, суд дійшов висновку про необхідність розгляду даної справи за правилами спрощеного провадження на підставі частини 1 статті 247 Господарського процесуального кодексу України в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.
У свою чергу, через систему «Електронний суд» від відповідача 22.11.2024 року надійшов відзив на позовну заяву б/н від 22.11.2024 року, з доказами надсилання до електронного кабінету позивача, в якому відповідач вказує на безпідставність та необґрунтованість позовних вимог з огляду на відсутність у сторін оригіналу Державного контракту № 21/156 від 21.10.2021 року, що позбавляє можливості Господарський суд міста Києва встановити та дослідити обсяг цивільних прав у межах укладеного договору, а також дослідити виконання сторонами господарських обов`язків. Відповідач наголошує, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження наявності у підприємства обов`язку поставити товари оборонного призначення саме у строк до 05.09.2022 року та вказує на те, що надане позивачем в якості доказу листування між замовником та виконавцем не містить чіткої та однозначної інформації про досягнення між сторонами згоди щодо кінцевого строку поставки продукції за Контрактом саме 05 вересня 2022 року.
Додатково відповідач звертає увагу суду на обставини знищення примірників державного контракту № 21/139 від 02.09.2021 року як позивачем згідно рішення керівництва СБУ (з метою недопущення витоку таємної та службової інформації в умовах правового режиму воєнного стану), так і відповідачем на підставі рішення керівника підприємства про знищення МНСІ/МНІ, взятих на облік в РСВ ДП ДГЗП «Спецтехноекспорт», а також зазначає щодо припущення позивачем визначених строків поставки, а саме протягом дев`яти місяців з дня отримання передплати, враховуючи положення Типового контракту, згідно яких строк поставки може бути: менш ніж 9 місяців; більше ніж 9 місяців; може бути продовжений (відкоригований).
Окрім цього, 27.11.2024 через систему "Електронний суд" від позивача надійшла відповідь на відзив б/н від 26.11.2024 року, з доказами надсилання до електронного кабінету відповідача, за змістом якої позивач вказує на те, що відповідачем у листі від 25.08.2022 року № 31.44/1254/4440-22 вказано, що між ДП ДГЗП «Спецтехноекспорт» та в/ч НОМЕР_1 СБУ укладено Державні контракти від 02.09.2021 року № 21/139 та від 21.10.2021 № 21/156 на постачання продукції зі строками поставки до 05.09.2022 року». Крім того, позивач звертає увагу на те, що, відповідно до матеріалів справи, що не заперечується відповідачем, відповідач мав поставити позивачу партію товарів оборонного призначення - 9х18 мм патронів FMJ у кількості 100 000 шт. Відповідно до чинного законодавства зазначений тип товар обмежений у цивільному обороті, отже для імпорту останніх необхідно отримати відповідний дозвіл від Державної служби експортного контролю України, в той час як відповідно до листа Державної служби експортного контролю України дозвіл від 01.02.2024 року № 29802400 видавався на строк до 05 вересня 2024 року. Таким чином, з урахуванням наведеного позивач зважає на обставини видачу дозволу в порядку, визначеному Інструкцією № 355, а тому кінцевою датою дії договору є саме 05 вересня 2024 року, тобто відповідач мав поставити товар до вказаної дати.
В свою чергу, через систему "Електронний суд" представником позивача 05.07.2025 року подані додаткові пояснення б/н від 05.07.2025 року, в яких позивач наголошує на наявність постанови Північного апеляційного господарського суду від 19.06.2025 року у справі № 910/11407/24 з аналогічним предметом, в якій за аналогічних обставин судом частково задоволено позовні вимоги Служби безпеки України та стягнуто штрафні санкції з ДП ДГЗП «Спецтехноекспорт» за порушення строків поставки товару.
Зазначені документи судом долучено до матеріалів справи.
Інших доказів на підтвердження своїх вимог та заперечень, а також заяв та клопотань процесуального характеру, окрім наявних в матеріалах справи, сторонами на час розгляду справи суду не надано.
Суд зазначає, що з урахуванням строків, встановлених ст. 167 Господарського процесуального кодексу України, а саме протягом 5 днів з дня отримання відповіді на відзив, які зазначені судом в ухвалі від 08.11.2024 року, відповідач мав подати заперечення на відповідь на відзив позивача.
Як свідчать матеріали справи, відповідач не скористався наданим йому процесуальним правом на подання заперечень на відповідь на відзив, передбаченим ч.1 ст. 167 Господарського процесуального кодексу України.
Наразі, на час розгляду справи по суті від відповідача до суду не надходило жодних заяв про неможливість подання заперечень на відповідь відзив та/або про намір вчинення відповідних дій у відповідності до статті 167 Господарського процесуального кодексу України про неможливість та/або продовження відповідних процесуальних строків та заперечень щодо розгляду справи по суті. 
В свою чергу суд наголошує, що відповідно до частини 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
З огляду на вищевикладене, оскільки відповідач не скористався наданими йому процесуальними правами, зокрема, відповідачем не надано заперечень на відповідь на відзив, а також будь - яких інших пояснень щодо суті спору, суд дійшов висновку про можливість розгляду даної справи виключно за наявними матеріалами. 
Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -
ВСТАНОВИВ:
Згідно з частиною 1, пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Частинами 1, 4 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.
Відповідно до частини 1 статті 174 Господарського кодексу України (далі - Господарський кодекс України, що діяв на час спірних правовідносин) господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.
Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
У відповідності до положень статей 6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Згідно з частиною першою статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Як зазначено позивачем в позовній заяві та не заперечувалось відповідачем, 21.10.2021 року між Службою безпеки України (позивач у справі) та Дочірнім підприємством Державної компанії «Укрспецекспорт» Державне госпрозрахункове зовнішньоторговельне підприємство «Спецтехноекспорт» (відповідач у справі ) укладено Державний контракт № 21/156 на виконання державного оборонного замовлення на 2021 рік (далі - Договір) на загальну суму 797 000,00 грн.
Позивач зазначає, що Дочірнім підприємством Державної компанії «Укрспецекспорт» Державне госпрозрахункове зовнішньоторговельне підприємство «Спецтехноекспорт» відповідно до п.п. 1.1, 1.4. державного контракту № 21/156 взяло на себе зобов`язання поставити Службі безпеки України патрони 9х18 мм FMJ у кількості 100 000 шт. у термін до 05 вересня 2022 року.
Як встановлено судом за матеріалами справи та зазначено сторонами, у позивача та відповідача станом на час розгляду справи по суті відсутні копії примірників Державного контракту № 21/139 від 02.09.2021 року.
Зокрема, як зазначено позивачем в позовній заяві, внаслідок широкомасштабного вторгнення російської федерації на територію України 24.02.2022 року, згідно рішення керівництва СБУ (з метою недопущення витоку таємної та службової інформації в умовах правового режиму воєнного стану) у військовій частині НОМЕР_1 СБ України були знищені всі документальні матеріали, що відображали службову діяльність цього підрозділу, в тому числі і примірник спірного Державного контракту 21/156 від 21.10.2021 року (з додатковими угодами до нього), а також уся створена до 24.02.2022 року документація стосовно його виконання (листування, претензії, тощо).
Крім того, позивачем вживались заходи з метою отримання копії Державного контракту № 21/156 від 21.10.2021 року та документації до нього, а саме позивач звертався з запитами до Державної служби експортного контролю України (листи № ВС-3841 від 13.09.2022 року, № ВС-4041 від 21.09.2022 року) та Управління Державної казначейської служби України у Голосіївському районі (лист № 28/ВС-4129 від 21.09.2023 року), проте вони результатів не дали. 
Державна служба експертного контролю України листом №4973/34-22 від 23.11.2022 року повідомила, що Контракт мав гриф «Таємно» та був знищений 24.02.2022 року у встановленому порядку.
В свою чергу, Державна казначейська служба України на звернення позивача листом №02-11-10 від 06.10.2023 року надала, зокрема, завірену копію Протоколу про порушення бюджетного законодавства №1 від 10.10.2022 року, складеного в тому числі за Договором № 21/139 від 02.09.2021 року.
При цьому відповідачем не заперечується факт укладення з позивачем Державного контракту 21/156 від 21.10.2021 року, проте також зазначається про відсутність у ДП ДГЗП «Спецтехноекспорт» примірника даного правочину через знищення на підставі рішення керівника підприємства про знищення МНСІ/МНІ, взятих на облік в РСВ ДП ДГЗП «Спецтехноекспорт».
Судом встановлено, що укладений між сторонами правочин за своїм змістом та правовою природою є договором поставки, який регулюється нормами §3 глави 54 Цивільного кодексу України та §1 глави 30 Господарського кодексу України.
Згідно з частиною 1 статті 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.
Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.
Частиною першою статті 712 Цивільного кодексу України визначено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.
За приписами частини 2 статті 712 Цивільного кодексу України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
Згідно зі статтею 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. 
Згідно з частиною 1 статті 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.
У відповідності до частини 1 статті 693 Цивільного кодексу України якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу.
Як встановлено судом за матеріалами справи, відповідно до платіжного доручення № 1073 від 09.12.2021 року позивачем було перераховано передоплату за державним контрактом № 21/156 від 21.10.2021 року у розмірі 797 000,00 грн. з призначенням платежу «...за спец.прод; передп.100% згідно листа-дозв. № 28/15995дск від 6.12.21р.; Рах.STE-INV-31.27/1082/70/2021 від 6.12.21 р.; ДК.№21/156 від 21.10.21 р; без ПДВ.»
Поряд із цим, станом на час розгляду справи докази наявності претензій відповідача як продавця з питань здійснення оплати та/або наявного спору щодо стягнення заборгованості позивача з оплати товару (попередньої оплати) в матеріалах справи відсутні.
При цьому судом встановлено відсутність будь-яких заперечень з боку відповідача щодо виконання Службою безпеки України як покупцем умов Державного контракту в частині внесення передплати в розмірі 797 000,00 грн., в тому числі щодо строків та розміру такої оплати.
За таких обставин суд доходить висновку, що позивачем виконані зобов`язання щодо перерахування попередньої оплати в сумі 797 000,00 грн., факт оплати позивачем грошових коштів за Договором у вказаній сумі належним чином підтверджено матеріалами справи та відповідачем не заперечувався.
В силу приписів статті 663 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього кодексу.
Момент виконання обов`язку продавця передати товар визначено статтею 664 Цивільного кодексу України, згідно з частиною 1 якої обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Товар вважається наданим у розпорядження покупця, якщо у строк, встановлений договором, він готовий до передання покупцеві у належному місці і покупець поінформований про це. Готовий до передання товар повинен бути відповідним чином ідентифікований для цілей цього договору, зокрема шляхом маркування.
У розумінні положень вказаної частини статі 664 Цивільного кодексу України товар вважається наданим у розпорядження покупця якщо: у строк, встановлений договором, він готовий до передання покупцеві у належному місці; покупець поінформований про те, що товар готовий до передання. При цьому, товар повинен бути відповідним чином ідентифікований.
Як встановлено судом за матеріалами справи та зазначено позивачем, у зв`язку зі знищенням всіх примірників Контракту позивач на підтвердження досягнення згоди між сторонами щодо визначеного строку поставки товару надав суду лист Дочірнього підприємства Державної компанії «Укрспецекспорт» Державне госпрозрахункове зовнішньоторговельне підприємство «Спецтехноекспорт» №31.44/1254/4440-22 від 25.08.2022 року, в якому відповідач зазначає наступне: «Між ДП ДГЗП «Спецтехноекспорт та в/ч НОМЕР_1 СБУ укладено Державні контракти від 02.09.2021р. №21/139 та від 21.10.2021р. №21/156 на постачання Продукції зі строками поставки до 05.09.2022р.», а також Протокол про порушення бюджетного законодавства №1 від 10.10.2022 року, за змістом якого: « 10.12.2021 року установою здійснена попередня оплата в розмірі 100% терміном до 05.09.2022 року «.
Таким чином, враховуючи встановлені судом обставини знищення всіх примірників Контракту, оскільки під час розгляду справи відповідачем не було надано суду жодних доказів (листів, звернень тощо) на спростування доводів позивача про погодження сторонами строку поставки за Контрактом до 05.09.2022 року та/або узгодження іншого строку та умов поставки продукції, а також враховуючи наявні у справі письмові докази, суд доходить висновку, що сторонами Контракту було погоджено кінцевий строк поставки - 05.09.2022 року. 
Частиною першою статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
За приписами частин 1, 2 статті 251 Цивільного кодексу України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.
Натомість, як встановлено судом за матеріалами справи, за наслідками фактичного постачання товару за Контрактом 30.10.2021 року сторонами було складено та підписано Акт приймання - передачі продукції, відповідно до якого Дочірнім підприємством Державної компанії «Укрспецекспорт» Державне госпрозрахункове зовнішньоторговельне підприємство «Спецтехноекспорт» здійснено поставку продукції, а саме патрони калібру 9х18 міліметрів FMJ у кількості 100 000 шт. за ціною 7,97 грн. на загальну суму 797 000,00 грн. Сторони погодили, що вищезазначена продукція відповідає умовам Державного контракту від 21.10.2021 року № 21/156 за кількістю, якістю та комплектністю. Дата прийому - 30.10.2021 року. 
Окрім цього на підтвердження здійснення поставки продукції в матеріалах справи наявна копія видаткової накладної № 449 від 30.10.2022 року на суму 797 000,00 грн., яка містить посилання на реквізити договору: № 21/156 від 21.10.2021 року.
Наразі, факт отримання продукції позивачем підтверджується підписами на зазначених видатковій накладній та акті приймання - передачі продукції представників продавця та покупця.
Суд звертає увагу на приписи Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», згідно статті 1 якого господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства; первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію.
Відповідно до частини 1 статті 9 Закону "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій, та які повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.
Отже, за висновками суду, документами, які підтверджують як факт виконання відповідачем зобов`язання з поставки продукції позивачу, так і факт виникнення у останнього зобов`язання з його оплати, є видаткова накладна та акт приймання- передачі продукції, які сторонами належним чином оформлені та підписані без будь - яких зауважень, засвідчені печатками обох сторін.
Згідно з частиною 1 статті 673 Цивільного кодексу України продавець повинен передати покупцеві товар, якість якого відповідає умовам договору купівлі - продажу.
Відповідно до частини 1 статті 680 Цивільного кодексу України покупець має право пред`явити вимогу у зв`язку з недоліками товару за умови, що недоліки виявлені в строки, встановлені цією статтею, якщо інше не встановлено договором або законом.
В свою чергу, заперечень щодо факту поставки продукції (патронів) у кількості 100 000 штук на загальну суму 797 000,00 грн. за вказаною видатковою накладною та актом позивачем суду не надано.
Доказів пред`явлення претензій щодо якості поставленого товару у відповідності до умов Контракту, а також наявності письмових претензій та/або письмових повідомлень щодо невідповідності фактично поставленого товару вимогам стандартів якості та технічним нормам, наявності дефектів товару або пошкодження пакування, а також складання актів про виявлені недоліки від позивача до суду не надходило.
За таких обставин суд доходить висновку, що у відповідності до наявних в матеріалах справи видаткової накладної та акту приймання- передачі відповідачем виконані прийняті на себе зобов`язання з передачі товару покупцю, який, у свою чергу, прийняв товар без будь - яких зауважень.
У відповідності до статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Згідно зі статтею 509 Цивільного кодексу України правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку, є зобов`язанням.
Відповідно до частини 1 статті 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.
В силу статей 525, 526 Цивільного кодексу України та статті 193 Господарського кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, умов договору та вимог зазначених Кодексів, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно зі статтею 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до статті 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
За приписами частини 2 статті 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.
Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 Цивільного кодексу України).
Проте, як зазначено позивачем в позовній заяві та встановлено судом за змістом наявних в матеріалах справи доказів, відповідачем допущено порушення умов правочину в частині своєчасної поставки передбаченої умовами Контракту продукції .
Суд зазначає, що згідно приписів частини 1 статті 216 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.
Застосування господарських санкцій повинно гарантувати захист прав і законних інтересів громадян, організацій та держави, в тому числі відшкодування збитків учасникам господарських відносин, завданих внаслідок правопорушення, та забезпечувати правопорядок у сфері господарювання (частина 2 статті 216 Господарського кодексу України).
Відповідно до положень частин 1, 4 статті 217 Господарського кодексу України господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. Господарські санкції застосовуються у встановленому законом порядку за ініціативою учасників господарських відносин.
Так, виходячи з положень частини 1 статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.
За приписами частини 2 статті 231 Господарського кодексу України у разі, якщо порушено господарське зобов`язання, в якому хоча б одна сторона є суб`єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов`язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов`язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах: за порушення строків виконання зобов`язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі 7 відсотків вказаної вартості.
Згідно з пунктом 1 статті 546, статті 547 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним.
Виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом (частина 1 статті 548 Цивільного кодексу України).
У відповідності до статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.
Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного або неналежно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Як зазначено позивачем в позовній заяві, відповідно до п. 7.2.1 Контракту за порушення строків поставки продукції продавець сплачує покупцю пеню у розмірі 0,1 % ціни продукції, з якої допущено прострочення виконання зобов`язання, за кожний день прострочення, а за прострочення понад 30 днів додатково сплачує штраф у розмірі 7 % від вказаної вартості.
Таким чином, оскільки, як зазначено позивачем в позовній заяві та встановлено судом за матеріалами справи, ДП ДГЗП «Спецтехноекспорт» як постачальником допущено порушення умов Контракту в частині своєчасної поставки передбаченої умовами останнього продукції, позивачем на підставі статей 231 ГК України, ст. 549 ЦК України та пункту 7.2.1 Контракту нараховано відповідачеві пеню в сумі 43 835,00 грн. за період 06.09.2022 року - 30.10.2022 року та штраф у розмірі 7% у сумі 55 790,00 грн., які позивач просить суд стягнути з відповідача в поданій суду позовній заяві. 
За приписами статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу.
У відповідності до статті 124, пунктів 2, 3, 4 частини 2 статті 129 Конституції України, статей 2, 7, 13 Господарського процесуального кодексу України основними засадами судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно зі статтею 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Суд наголошує, що відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Таким чином, обов`язок доказування, а отже і подання доказів відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України, покладено саме на сторони та інших учасників судового процесу, а тому суд лише створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.
Суд звертає увагу, що відповідно до статті 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
При цьому відповідачем не надано суду жодних доказів на підтвердження виконання своїх зобов`язань в частині здійснення своєчасної поставки продукції, передбачених умовами Контракту, відсутності боргу з оплати штрафних санкцій або письмових пояснень щодо неможливості надання таких доказів.
Натомість, відповідач заперечує проти позовних вимог, посилаючись на відсутність примірників укладеного між сторонами Контракту та неможливість встановлення погодженого строку поставки продукції, зокрема, до 05.09.2022 року, зазначаючи, що надане позивачем листування між замовником та виконавцем не містить чіткої та однозначної інформації про досягнення між сторонами згоди щодо кінцевого строку поставки продукції за Контрактом саме 05.09.2022 року, у зв`язку з чим суд зазначає, що умовою виконання зобов`язання є строк (термін) його виконання. Дотримання строку виконання є одним із критеріїв належного виконання зобов`язання, оскільки прострочення є одним із проявів порушення зобов`язання. Строк (термін) виконання зобов`язання за загальним правилом, узгоджується сторонами в договорі. 
Як встановлено судом за матеріалами справи, спірний Державний контракт був укладений з урахуванням положень Тимчасового порядку розміщення, коригування державного оборонного замовлення, а також здійснення контролю за його виконанням, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 2 червня 2021 № 614 (далі - Тимчасовий порядок), відповідно до абз. 2 п. 15 якого умови державного контракту визначаються відповідно до положень Типового державного контракту на поставку (закупівлю) продукції за державним оборонним замовленням, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 02.06.2021 №614. Сторони можуть конкретизувати умови типових державних контрактів, виходячи із специфіки діяльності державних замовників та особливостей закупівлі продукції, робіт і послуг оборонного призначення.
За змістом п. 27 Типового державного контракту на поставку (закупівлю) продукції за державним оборонним замовленням вбачається, що сторони можуть погодити види порушень та санкції за них.
Водночас, умовами п. 26 Типового державного контракту на поставку (закупівлю) продукції за державним оборонним замовленням у разі невиконання або неналежного виконання своїх зобов`язань за цим Контрактом сторони несуть відповідальність відповідно до закону та цього Контракту.
Згідно ст. 1 Закону України "Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності" державна регуляторна політика у сфері господарської діяльності є спрямованою, зокрема, на зменшення втручання держави у діяльність суб`єктів господарювання та усунення перешкод для розвитку господарської діяльності, та здійснюється в межах, у порядку та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України.
Так, за п. 22 ч. 1 ст. 92 Конституції України виключно законами України визначаються засади цивільно-правової відповідальності; діяння, які є злочинами, адміністративними або дисциплінарними правопорушеннями, та відповідальність за них.
Таким чином, тлумачення умов укладеного сторонами справи Державного контракту (його типової форми) щодо підстав застосування відповідальності за порушення відповідачем зобов`язання має здійснюватися у системному взаємозв`язку з положеннями чинного законодавства, які регулюють загальні засади та умови настання такої відповідальності у господарських правовідносинах.
Відповідно до ч. 1 ст. 231 ГК України законом щодо окремих видів зобов`язань може бути визначений розмір штрафних санкцій, зміна якого за погодженням сторін не допускається.
За приписами частини 2 статті 231 Господарського кодексу України у разі, якщо порушено господарське зобов`язання, в якому хоча б одна сторона є суб`єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов`язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов`язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах: за порушення строків виконання зобов`язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі 7 відсотків вказаної вартості.
Отже, даною нормою, що належить застосуванню до правовідносин сторін, пов`язаних із виконанням зобов`язання, що фінансується за рахунок Державного бюджету України, чітко встановлено розмір штрафних санкцій за порушення господарського зобов`язання.
Виходячи із положень зазначеної норми, застосування до боржника, який порушив господарське зобов`язання, штрафних санкцій у вигляді пені, штрафу, передбачених абз. 3 частиною 2 статті 231 Господарського кодексу України, можливо при сукупності відповідних умов, а саме: якщо інший розмір певного виду штрафних санкцій не передбачений договором або законом; якщо, між іншим, порушено господарське зобов`язання, в якому хоча б одна сторона є суб`єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, якщо допущено прострочення виконання зобов`язання, пов`язаного з обігом (поставкою) товарів, виконанням робіт, наданням послуг, з вартості яких і вираховується у відсотковому відношенні розмір штрафу.
Як зауважив Верховний Суд у постанові від 10.12.2019 у справі № 904/4156/18, ст. 231 ГК України передбачено можливість законодавчого встановлення щодо окремих видів зобов`язань штрафних санкцій, що мають імперативний характер (тобто, їх розмір не може бути змінений за згодою сторін та не залежить від їх волевиявлення), а також можливість законодавчого встановлення щодо окремих видів зобов`язань штрафних санкцій, розмір яких може бути змінений сторонами за умовами договору.
Верховним Судом також підкреслено, що у тому випадку, коли правочин не містить у собі умов щодо розміру та бази нарахування пені, або містить умову про те, що пеня нараховується відповідно до чинного законодавства, сума пені може бути стягнута лише в разі, якщо обов`язок та умови її сплати визначено певним законодавчим актом.
Оскільки п. 26 Типового державного контракту на поставку (закупівлю) продукції за державним оборонним замовленням врегульовано, що у разі невиконання або неналежного виконання своїх зобов`язань за цим Контрактом сторони несуть відповідальність відповідно до закону та цього Контракту, а також з огляду на зазначення у абз. 3 ч.2 ст. 231 ГК України чіткого розміру та бази нарахування штрафних санкцій, суд визнає обґрунтованими доводи СБУ про наявність законодавчо встановлених підстав для покладення на відповідача відповідальності за несвоєчасне виконання зобов`язань з поставки продукції за Контрактом.
При цьому, судом взято до уваги, що заповнивши п.27 Типового державного контракту сторони Державного контракту могли змінити розмір штрафних санкцій, передбачених абз. 3 ч.2 ст. 231 ГК України, тобто збільшити або зменшити їх розмір, позаяк згідно Типового державного контракту допускається строк поставки: менше ніж 9 місяців; більше ніж 9 місяців; продовжений (відкоригований) строк. 
Суд зазначає, що Частинами 3, 4 статті 13 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
У пункті 30 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи "Щодо якості судових рішень" міститься положення, згідно з яким дотримання принципів змагальності та рівності сторін є необхідними передумовами сприйняття судового рішення як належного сторонами, а також громадськістю.
Принцип змагальності необхідно розглядати як основоположний компонент концепції "справедливого судового розгляду" у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції, що також включає споріднені принципи рівності сторін у процесі та принцип ефективної участі.
Пункт 4 ст. 129 Конституції України змагальність сторін прямо пов`язує зі свободою в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Наразі сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що вона є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за таким підходом сама концепція змагальності втрачає сенс.
Так, згідно висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, принцип змагальності передбачає покладання тягаря доказування на сторони та одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.
Разом з тим, на позивача покладений обов`язок обґрунтувати суду свої вимоги поданими до суду доказами, тобто, довести, що права та інтереси позивача дійсно порушуються, оспорюються чи не визнаються, а тому потребують захисту.
Відповідно до статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша). Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Згідно зі статтями 76, 77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Відповідно до статті 78 Господарського процесуального кодексу України достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.
Статтею 79 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.
Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Алгоритм та порядок встановлення фактичних обставин кожної конкретної справи не є типовим та залежить, насамперед, від позиції сторін спору, а також доводів і заперечень, якими вони обґрунтовують свою позицію. Всі юридично значущі факти, які складають предмет доказування, що формується, виходячи з підстав вимог і заперечень сторін та норм матеріального права. Підстави вимог і заперечення осіб, які беруть участь у справі, конкретизують предмет доказування у справі, який може змінюватися в процесі її розгляду (аналогічна правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Верховного Суду від 05.07.2019 зі справи № 910/4994/18).
У зазначеному аспекті, за результатом оцінки наданих позивачем доказів у їх сукупності, оскільки позивач є органом державної влади, а відповідач - державним підприємством, суд доходить висновку, що більш вірогідним є застосування сторонами відповідальності, встановленої законом, а саме, абз. 3 ч.2 ст. 231 ГК України, а не у меншому або ж більшому розмірі.
Суд зазначає, що згідно зі статтею 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Пункт 1 статті 612 Цивільного кодексу України визначає що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Наразі, матеріалами справи підтверджується той факт, що в розумінні статей 610, 612 Цивільного кодексу України відповідач є таким, що прострочив виконання зобов`язання, позаяк не виконав належним чином умови укладеного між сторонами Контракту в частині своєчасного постачання продукції покупцю - Службі безпеки України у визначений Контрактом строк.
З урахуванням вищевикладеного, враховуючи лист Підприємства №31.44/1254/4440-22 від 25.08.2022 року та Протокол про порушення бюджетного законодавства №1 від 10.10.2022 року судом встановлено, що поставка товару згідно Контракту мала відбутись до 05.09.2022 року, отже враховуючи фактичну дату поставки згідно видаткової накладної та акту приймання- передачі продукції поставка товару відбулась 30.10.2022 року, у зв`язку з чим суд погоджується з доводами СБУ про наявність прострочки у виконанні відповідачем негрошового зобов`язання в частині поставки товару, що є предметом Контракту.
Додатково судом враховано наявність виданих відповідачеві спеціальних разових дозволів на поставку товарів оборонного призначення № 29802400 від 01.02.2022 року, № 29702101 від 01.02.2022 року строком дії до 05.09.2022 року, позаяк відповідно до чинного законодавства обіг продукції, яка є предметом поставки за спірним Контрактом, обмежено у цивільному обороті та для імпорту такої продукції необхідно отримати відповідний дозвіл від Державної служби експортного контролю України.
Відповідно до Інструкції про порядок оформлення і використання дозвільних документів у галузі державного експортного контролю, затвердженої Наказом Державної служби експортного контролю України від 29.11.2004 року № 355 (далі - Інструкції № 355), товар - товарна номенклатура, яку внесено до дозвільного документа; дозвільний документ - документ у галузі державного експортного контролю, визначеної цією Інструкцією форми (дозвіл чи висновок Держекспортконтролю), що надає право на здійснення відповідної міжнародної передачі товарів зазначеному у ньому заявникові.
Згідно п. 3 вказаної Інструкції разовий дозвіл протягом строку його дії надає право на здійснення міжнародної передачі всієї визначеної у ньому кількості кожного з товарів однією або кількома партіями.
При цьому в п. 16 дозволу зазначається дати укладення та номери зовнішньоекономічних договорів (контрактів), реквізити додатків та додаткових угод до них, у відповідності і на підставі яких надається дозвіл, тощо. Для генерального та відкритого дозволів графа може не заповнюватись.
Окрім цього позивачем надано отриману від Державної служби експортного контролю України листом № 7149/34-24 від 08.11.2024 року відповідь на запит від позивача від 10.10.2024 року № 28/ВС щодо надання інформації та копій дозволів на імпорт, згідно якого підтверджено видачу ДП ДГЗП «Спецтехноекспорт» разових дозволів на імпорт товарів, зокрема, № 298024.00 від 01.02.2022 року та № 297021.01 від 01.02.2022 року строком дії до 05.09.2022 року. 
Відтак, за результатами оцінки та співвідношення наявних в матеріалах справи доказів в контексті положень Інструкції № 355, згідно визначеного якого порядку відповідачеві було видано разовий дозвіл № 29802400 від 01.02.2022 року, № 29702101 від 01.02.2022 року, за висновками суду, кінцевою датою поставки продукції за Контрактом є саме 05.09.2022 року, в межах якого відповідач був зобов`язаний здійснити поставку продукції, в тому числі шляхом імпорту. 
Також з урахуванням обставин вимушеного знищення у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України примірників спірного Контракту як позивачем, так і відповідачем суд наголошує на принципі добросовісності виконання сторонами своїх зобов`язань, тягар якого лежить на обох учасниках господарських правовідносин. 
Суд зазначає про необхідність врахування при вирішенні даного спору принципу добросовісності як стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення, а також пов`язаної з цим принципом доктрини "venire contra factum proprium" (заборони суперечливої поведінки), яка базується ще на римській максимі - "non concedit venire contra factum proprium" (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці), оскільки: 1) добросовісність є однією з основоположних засад цивільного законодавства та імперативним принципом щодо дій усіх учасників цивільних правовідносин (пункт 6 частини 1 статті 3 ЦК України). 
Як наголошено в постанові Верховного Суду від 24.10.2019 року у справі №904/3315/18, однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Добросовісність при реалізації прав і повноважень включає в себе неприпустимість зловживання правом, яка, виходячи із конституційних положень, означає, що здійснення прав та свобод людини не повинно порушувати права та свободи інших осіб.
У зв`язку з викладеним судом критично оцінюється позиція відповідача в частині заперечень настання строку виконання зобов`язань з поставки продукції за Контрактом з посиланням виключно на обставини відсутності примірника такого Державного контракту та неможливість встановлення граничного строку поставки як 05.09.2022 року і, відповідно, періоду прострочення відповідача, як така, що спростовується матеріалами справи та наданими позивачем доказами.
Судом встановлено за матеріалами справи, що поставка продукції мала відбутись 05 вересня 2022 року, проте відбулась - 30 жовтня 2022 року, що свідчить про наявність прострочки виконання з боку відповідача не грошового зобов`язання в частині поставки продукції за Контрактом.
Як зазначено в постанові Верховного Суду від 31.07.2019 року № 910/3692/18, неустойка має подвійну правову природу. До настання строку виконання зобов`язання неустойка є способом його забезпечення, а в разі невиконання зобов`язання перетворюється на відповідальність, яка спрямована на компенсацію негативних для кредитора наслідків порушення зобов`язання боржником. Разом з тим пеня за своєю правовою природою продовжує стимулювати боржника до повного виконання взятих на себе зобов`язань і після сплати штрафу, тобто порівняно зі штрафом є додатковим стимулюючим фактором. Після застосування такої відповідальності, як штраф, який має одноразовий характер, тобто вичерпується з настанням самого факту порушення зобов`язання, пеня продовжує забезпечувати та стимулювати виконання боржником свого зобов`язання.
Завданням неустойки як способу забезпечення виконання зобов`язання та міри відповідальності є одночасно дисциплінування боржника (спонукання до належного виконання зобов`язання) та захист майнових прав та інтересів кредитора у разі порушення зобов`язання шляхом компенсації можливих втрат, у тому числі у вигляді недосягнення очікуваних результатів господарської діяльності внаслідок порушення зобов`язання.
Суд також зазначає, що одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання за договором, штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 ЦК України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 ГК України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій (наведена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 09.02.2018 року у справі №911/2813/17, від 22.03.2018 року у справі №911/1351/17, від 25.05.2018 року у справі №922/1720/17, від 02.04.2019 року у справі № 917/194/18, від 02.04.2019 року у справі № 917/194/18).
Правова позиція щодо можливості застосування пені та штрафу за порушення будь - яких господарських зобов`язань, а не тільки за невиконання грошового зобов`язання, викладена в постанові Верхового Суду від 19.09.2019 року у справі № 904/5770/18, від 17.09.2020 року у справі №922/3548/19.
Враховуючи вищевикладене та у зв`язку з порушенням відповідачем зобов`язань зі своєчасної поставки продукції за Контрактом, позивачем нараховано та пред`явлено до стягнення згідно пункту 7.2.1 Контракту та ст. 231 ГК України пеню в сумі 43 835,00 грн. за період 06.09.2022 року - 30.10.2022 року та штраф у розмірі 7% у сумі 55 790,00 грн., які останній просив стягнути з відповідача відповідно до наданого розрахунку.
З огляду на вимоги статті 86 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв`язку з порушенням грошового зобов`язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.
Тобто, визначаючи розмір заборгованості за Договором, зокрема, в частині пені та штрафу, суд зобов`язаний належним чином дослідити поданий стороною доказ (в даному випадку - розрахунок заборгованості та нарахувань), перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування і навести у рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду.
В свою чергу, відповідачем не надано суду контррозрахунку заявлених до стягнення сум або заперечень щодо здійсненого позивачем розрахунку, позаяк відповідач заперечує проти позовних вимог в цілому.
У відповідності до частини 1 статті 255 Цивільного кодексу України якщо строк встановлено для вчинення дії, вона може бути вчинена до закінчення останнього дня строку.
При цьому перебіг часу, за який нараховуються пеня, починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов`язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін.
За приписами статті 253 Цивільного кодексу України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
Згідно із статтею 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.
Правовий аналіз вказаних норм законодавства свідчать про те, що пеня може бути нарахована лише за кожен повний день прострочення виконання зобов`язання, а день фактичної поставки товару не включається до періоду часу, за який може здійснюватися стягнення пені.
Аналогічна правова позиція наведена у постановах Верховного Суду від 10.07.2018 року у справі № 927/1091/17.
У той же час, із наданого позивачем розрахунку пені судом встановлено, що пеня була нарахована з урахуванням дня, в який відбулася поставка продукції згідно видаткової накладної та акту (30.10.2022 року), що суперечить нормам чинного законодавства.
За висновками суду, день фактичного виконання не може включатися до часу прострочення виконання зобов`язання при здійсненні розрахунку розміру пені, оскільки відповідний розрахунок здійснюється у днях, протягом яких не виконувалось (неналежно виконувалось) зобов`язання з поставки товару, нарахування за весь день (24 години) прострочення, а здійснення фактичної поставки в даний день виключає правомірність нарахування пені, за 24 години цього дня, позаяк нарахування можуть здійснюватись лише за кожен повний день прострочення. 
Отже, виходячи з правових висновків, викладених в постанові Верховного Суду від 08.05.2019 року у справі № 910/9078/18, враховуючи встановлені судом обставини виконання зобов`язання з поставки продукції 30.10.2022 року, що підтверджується підписаними без зауважень представниками постачальника та покупця видатковою накладною та актом приймання - передачі відповідно, суд дійшов висновку про те, що день фактичної передачі продукції покупцеві не може вважатись днем, протягом якого не виконувалось зобов`язання - днем прострочення зобов`язання, відтак вищенаведене свідчить, що обґрунтованим періодом нарахування пені є 06.09.2022 року 29.10.2022 року (54 дні).
За результатами здійсненої за допомогою системи "ЛІГА" перевірки нарахування позивачем заявлених до стягнення пені та штрафу, судом встановлено, що розмір пені та штрафу, перерахований судом у відповідності до умов контракту та приписів чинного законодавства, з урахуванням визначеного судом періоду прострочення та розміру основного боргу, становить 43038,00 грн. пені, а отже є меншим, ніж нараховано та заявлено до стягнення позивачем, отже позовні вимоги в частині стягнення з відповідача пені підлягають частковому задоволенню в сумі визначеній судом, а саме 43038,00 грн. пені.
Також за результатами здійсненої перевірки нарахування позивачем заявленого до стягнення штрафу встановлено, що розмір останнього, перерахований судом у відповідності до умов Контракту та приписів чинного законодавства, а також з урахуванням визначеного судом періоду прострочення, відповідає вимогам зазначених вище норм законодавства та є арифметично вірним, тому, за висновками суду, вказані вимоги позивача про стягнення з відповідача 55 790,00 грн. штрафу є обґрунтованими. 
Відповідно до частини 1 статті 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах верховенства права (частина 1 статті 6 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").
Аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (див. рішення від 21 січня 1999 року в справі "Гарсія Руїз проти Іспанії", від 22 лютого 2007 року в справі "Красуля проти Росії", від 5 травня 2011 року в справі "Ільяді проти Росії", від 28 жовтня 2010 року в справі "Трофимчук проти України", від 9 грудня 1994 року в справі "Хіро Балані проти Іспанії", від 1 липня 2003 року в справі "Суомінен проти Фінляндії", від 7 червня 2008 року в справі "Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії") свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.
Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.
Відповідно до пункту 58 рішення ЄСПЛ Справа "Серявін та інші проти України" (Заява № 4909/04) від 10.02.2010 у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п. 29).
При цьому суд наголошує, що усі інші доводи та міркування сторін, окрім зазначених у мотивувальній частині рішення, взяті судом до уваги, однак не спростовують висновків суду та не суперечать дійсним обставинам справи і положенням чинного законодавства.
Рішення суду про задоволення позову може бути прийнято виключно у тому випадку, коли подані позивачем докази дозволять суду зробити чіткий, конкретний та безумовний висновок про обґрунтованість та законність вимог позивача.
Суд зазначає, що рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з`ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.
Відповідно до приписів ч.ч.1, 2, 5 ст. 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухвалюватись у відповідності до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права та на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені судом та з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
За таких обставин, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог.
Відповідно до частини 1 статті 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються судом на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Враховуючи вищевикладене та керуючись ст. ст. 73-80, 86, 129, 233, 236, 237, 238, 240, 241 Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.
2. Стягнути з Дочірнього підприємства Державної компанії "Укрспецекспорт" - Державного госпрозрахункового зовнішньоторгівельного підприємства "СПЕЦТЕХНОЕКСПОРТ" (просп. Степана Бандери, 7, м. Київ, 04073; код ЄДРПОУ 30019335) на користь Служби безпеки України (вул. Володимирська, 33, м. Київ,01001; код ЄДРПОУ 00034074) 43 038 (сорок три тисячі тридцять вісім грн. 00 коп.) пені, 55 790 (п`ятдесят п`ять тисяч сімсот дев`яносто грн. 00 коп.) штрафу та 3003,78 (три тисячі три грн. 78 коп.) витрат зі сплати судового збору.
3. У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
4. Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (частина 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України).
Повний текст рішення складено та підписано 06 квітня 2026 року.

Суддя А.М. Селівон