ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
Іменем України
14 квітня 2026 року м. Херсон
Єдиний унікальний номер справи: 650/1431/23
Номер провадження: 22-ц/819/440/26
Херсонський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого ( судді-доповідача) Склярської І.В.,
суддів: Воронцової Л.П., Майданіка В.В.
секретар Андреєва В.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Херсоні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Великоолександрівського районного суду Херсонської області від 01 січня 2026 року, ( під головуванням судді Сікори О.О)., дата складення повного тексту рішення – 01 січня 2026 року , у справі за позовом Міністерства юстиції України, до ОСОБА_1 , Комуністичної партії України про визнання недійсними договорів дарування та скасування державної реєстрації.
встановив:
1.Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
Позивач звернувся до суду із вказаним позовом в якому просить:
визнати недійсним договір дарування житлового будинку загальною площею 43 кв.м, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 180168065247, укладений 05.09.2014 між Комуністичною партією України (код ЄДРПОУ 00049147, вул. Борисоглібська, буд 7, м. Київ, 04070) та ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ), посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Смірновою Т. Ю. та зареєстрований за № 1712; 
визнати недійсним договір дарування земельної ділянки площею 0.0252 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер: 6524710100:01:089:0021, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 1801546665247, укладений 05.09.2014 між Комуністичною партією України (код ЄДРПОУ 00049147, вул. Борисоглібська, буд 7, м. Київ, 04070) та ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ), посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Смірновою Т. Ю. та зареєстрований за № 1713;
скасувати державну реєстрацію прав ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ) на житловий будинок загальною площею 43 кв.м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна – 180168065247; 
скасувати державну реєстрацію прав ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ) на земельну ділянку площею 0.0252 та, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер: 6524710100:01:089:0021, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна – 1801546665247.
В обґрунтування позову позивач послався на такі обставини.
Міністерство юстиції України (далі також - Мін`юст) у межах реалізації повноважень щодо забезпечення виконання судового рішення про заборону діяльності Комуністичної партії України виявило відчуження майна партії після відкриття провадження у справі про її заборону, у зв`язку з чим заявлено вимоги про визнання недійсними договорів дарування та скасування державної реєстрації прав.
У 2014 році Мін`юст звернувся до суду з позовом про заборону діяльності Комуністичної партії України у зв`язку з порушеннями законодавства про політичні партії. Справа розглядалася тривалий час, а рішенням Восьмого апеляційного адміністративного суду від 05 липня 2022 року у справі № 826/9751/14, яке набрало законної сили 27 липня 2022 року, позов задоволено, діяльність Комуністичної партії України заборонено, а майно, кошти та інші активи партії і її структурних утворень передано у власність держави.
У подальшому наслідки заборони політичної партії визначені, зокрема, частиною другою та частиною четвертою статті 21 ЗУ «Про політичні партії в Україні», відповідно до яких заборона діяльності партії тягне припинення її діяльності, а майно, кошти та інші активи переходять у власність держави, при цьому забезпечення такого переходу покладено на Мін`юст у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Також представник позивача зазначила, що після набрання законної сили рішенням суду Мін`юст здійснює заходи з розшуку майна забороненої партії за відомостями державних реєстрів та формує перелік майна, що підлягає передачі державі, з посиланням на постанову Кабінету Міністрів України від 12 серпня 2022 року № 896 та наказ Мін`юсту від 07 листопада 2022 року № 4964/5.
Під час опрацювання відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно встановлено, що після відкриття 11 липня 2014 року провадження у справі № 826/9751/14 Комуністична партія України відчужила належне їй майно шляхом укладення договорів дарування на користь ОСОБА_1 .
Зокрема, 05 вересня 2014 року було укладено: договір дарування житлового будинку загальною площею 43 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 180168065247, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Смірновою Т.Ю. та зареєстрований за № 1712; а також договір дарування земельної ділянки площею 0.0252 га за тією ж адресою, кадастровий номер 6524710100:01:089:0021, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1801546665247, посвідчений тим самим нотаріусом та зареєстрований за № 1713.
Набувачем майна стала особа, яка, за доводами позову, є наближеною до Комуністичної партії України: у 2014 році ОСОБА_1 був кандидатом у народні депутати від Комуністичної партії України, а в подальшому був членом політичної партії «Союз лівих сил», яка надалі також заборонена у судовому порядку. 
На думку позивача, сукупність наведених обставин вказує, що спірні договори дарування укладені не для реального безоплатного відчуження майна, а з метою уникнення негативних наслідків заборони партії та недопущення переходу активів у власність держави.
Як правову підставу позову представник позивача навела положення статті 234 ЦК України, відповідно до якої фіктивним є правочин, вчинений без наміру створення правових наслідків, які ним обумовлювалися, та який визнається судом недійсним. Зазначила, що для визнання правочину фіктивним має бути встановлено умисел обох сторін діяти «для вигляду», а не сам по собі факт невиконання договору. Також представник позивача послалася на те, що укладення правочину, який не спрямований на реальне настання правових наслідків, суперечить вимогам частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України і відповідно до статті 215 ЦК України є підставою для визнання його недійсним, зокрема за правилами статті 234 ЦК України.
Окремо представник позивача навела аргументи про недобросовісність та зловживання правом, зазначивши, що позивач як заінтересована особа вправі оспорювати правочин, наслідки якого впливають на права та законні інтереси держави і унеможливлюють виконання судового рішення щодо передачі активів. У цьому контексті представник позивача послалася на загальні засади цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимість зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), а також на підходи Верховного Суду щодо фіктивних та фраудаторних правочинів, зокрема у випадках відчуження майна з метою приховування його від можливого звернення стягнення чи інших правових наслідків.
Щодо способу захисту представник позивача зазначила, що визнання договорів дарування недійсними має відновити становище, яке існувало до порушення, а для усунення наслідків державної реєстрації права власності за набувачем необхідним є скасування державної реєстрації прав на спірні об`єкти нерухомості, оскільки лише такий комплексний спосіб захисту забезпечить реальне виконання судового рішення про передачу активів у власність держави.
Стосовно позовної давності представник позивача зазначила, що спірні договори укладені 05 вересня 2014 року, однак Мін`юст довідався про їх існування під час розшуку активів забороненої партії після набрання законної сили рішенням у справі № 826/9751/14, тобто не раніше 27 липня 2022 року, а тому, на думку позивача, перебіг позовної давності слід обчислювати з цієї дати відповідно до статті 261 ЦК України, і позов подано у межах строку.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Великоолександрівського районного суду Херсонської області від 01 січня 2026 року позов Міністерства юстиції України до ОСОБА_1 , Комуністичної партії України, про визнання недійсними договорів дарування та скасування державної реєстрації, – задоволено частково. Суд ухвалив:
Скасувати державну реєстрацію прав ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ) на житловий будинок загальною площею 43 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна – 180168065247.
Скасувати державну реєстрацію прав ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ) на земельну ділянку площею 0.0252 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер: 6524710100:01:089:0021, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна – 1801546665247.
У задоволенні вимоги позивача про визнання договорів дарування житлового будинку та земельної ділянки недійсними – відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , АДРЕСА_2 ) на користь Міністерства юстиції України (адреса м. Київ, вул. Городецького, 13, 01001 ЄДРПОУ – 00015622) судові витрати в розмірі 6 710 грн.
В іншій частині судові витрати понесені позивачем покласти на нього.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , вважаючи рішення суду першої інстанції таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.
Аргументи учасників справи
(1)Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
В обґрунтування доводів апеляційної скарги особою, яка подала апеляційну скаргу, наведені норми матеріального права- ЦК України та зазначено наступне.
Після укладення договорів дарування ОСОБА_1 та його сім`я ( дружина, донька мати) почали проживати у будинку та користуватися ним, що підтверджується доказами про місце проживання та доказами про оплату комунальних послуг та інших послуг за цим місцем проживання. Наведене спростовує доводи фіктивності правочину та підтверджує факт переходу прав власності та використання майна набувачем. 
Компартія, як власник мала право розпоряджатися належним їй майном, не мала жодних обмежень на використання цього права, а тому укладання договорів є законним та не порушує жодного права або обмеження.
Апелянт звертає увагу, що з часу судової тяганини позивача з 2014 рок по 2022 рік ним не вчинялися заходи про забезпечення позову, що фактично свідчить про те, що даний позов порушує юридичну визначеність прав власників майна та нового власника, оскільки з часу укладання правочину минуло 10 років, що суперечить позиції рішень Європейського Суду.
ОСОБА_1 , посилаючись на норми ст.ст. 256, 257,258, 728 ЦК України, просить застосувати позовну давність до вимоги про оскарження правочину та відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.
Позиція інших учасників справи.
У відзиві на апеляційну скаргу Міністерство юстиції України заперечує щодо її задоволення, вважає апеляційну скаргу необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню, а рішення Великоолександрівського районного суду Херсонської області від 01.01.2026 – законним та таким, що не підлягає скасуванню, з огляду на наступне. 
Наведені доводи апелянта щодо прийняття дарунку, вселення всією сім`єю та проживання в будинку, його обслуговування та оплата комунальних послуг з наданням доказів на наведені обставини не спростовує того, що спірні договори дарування укладені 05.09.2014, тобто вже після відкриття провадження у справі № 826/9751/14 та після настання обставин (здійснення політичною партією забороненої діяльності), які стали підставою для порушення питання про заборону Комуністичної партії України. 
Укладаючи спірні договори, Комуністична партія України знала про звернення Мін`юсту з позовом про заборону діяльності Комуністичної партії України та усвідомлювала наслідки можливого задоволення адміністративного позову (втрата контролю над майном та іншими активами партії). Внаслідок вчинення правочину відбулося відчуження майна, призначеного для здійснення статутної діяльності політичної партії, всупереч закону, з умислом на укладення правочину з протиправною метою. Рішенням Восьмого апеляційного адміністративного суду від 05.07.2022 у справі № 826/9751/14 вказаний позов задоволено. Діяльність Комуністичної партії заборонено. Мотивуючи це рішення, суд зазначив, що з огляду на ситуацію, яка склалася в Україні, а саме: анексію Автономної Республіки Крим російською федерацією, сепаратистські дії бойовиків на сході України, незаконне проголошення Донецької та Луганської народних республік, антиконституційна діяльність Комуністичної партії України в особі не лише її керівників (лідерів), а і рядових членів, є загрозою безпеки держави, суверенітету і територіальної цілісності, сприяє незаконному захопленню державної влади. 
Відповідно до частин першої, другої статті 228 Цивільного Кодексу України (далі - ЦК України) правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.
Статтею 14 Закону України «Про політичні партії в Україні» визначено, що держава гарантує політичним партіям право на кошти та інше майно для здійснення своїх статутних завдань. Політичні партії є неприбутковими організаціями. Політичні партії для здійснення своїх статутних завдань мають право на власне рухоме і нерухоме майно, кошти, обладнання, транспорт, інші засоби, набуття яких не забороняється законами України. Використання належного політичній партії майна (коштів) не з метою реалізації її статутних завдань суперечить приписам статті 14 Закону України «Про політичні партії в Україні». Згідно з частиною першою статті 23 Закону України «Про політичні партії в Україні» політичні партії припиняють свою діяльність шляхом реорганізації чи ліквідації (саморозпуску) або в разі заборони її діяльності чи анулювання реєстраційного свідоцтва в порядку, встановленому цим та іншими законами України. Рішення про реорганізацію чи саморозпуск приймається з`їздом (конференцією) політичної партії відповідно до статуту політичної партії. Одночасно з прийняттям такого рішення з`їзд (конференція) політичної партії приймає рішення про використання майна та коштів політичної партії на статутні чи благодійні цілі (частина друга статті 23 Закону України «Про політичні партії в Україні»). 
З наведеного слідує, що законодавство встановлює обмеження та заборони щодо розпорядження майном політичних партій. Майно, що належить політичній партії, повинно використовуватися з метою реалізації статутних завдань політичної партії, таке майно може передаватися на благодійні цілі лише у разі припинення діяльності політичної партії шляхом реорганізації чи саморозпуску. Законодавство виключає можливість розподілу майна, що належить політичній партії як неприбутковій організації, між її засновниками або учасниками (членами). Учасники політичних партій не мають майнових прав на майно політичної партії, навпаки, вони вносять обов`язкові членські внески на створення та діяльність.Майно політичної партії не може переходити її членам, у тому числі і у разі припинення діяльності політичної партії. Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.04.2025 року у справі № 924/971/23. Крім того, Велика Палата Верховного Суду у вищевказаній постанові зазначає, що для належної правової кваліфікації спірного договору дарування важливою є оцінка обставин, за яких такий договір було укладено, а саме після початку провадження у справі № 826/9751/14 про заборону діяльності Комуністичної партії України. Розпорядження майном Комуністичної партії України не для здійснення статутної діяльності та всупереч закону обумовлено й загрозою заборони Комуністичної партії України, яка існувала на момент вчинення спірних договорів.
Спірні договори дарування були укладені у період, коли діяльність Комуністичної партії України вже перебувала у політичному та юридичному конфлікті із законодавством України, а саме - в Україні з 2014 року тривав судовий процес у справі № 826/9751/14 щодо заборони діяльності Комуністичної партії України; провадження у цій адміністративній справі було відкрито 11 липня 2014 року. З огляду на суспільно-політичну ситуацію та факт відкриття провадження у справі № 826/9751/14 Комуністичній партії України було відомо про реальну ймовірність заборони її діяльності та перехід усього майна у власність держави.
Укладення безоплатних договорів дарування житлового будинку та земельної ділянки в цей період не відповідає цілям політичної партії, визначеним статтею 14 Закону України «Про політичні партії в Україні», відповідно до якої: майно партії використовується виключно для здійснення її статутної діяльності; відчуження майна можливе лише для забезпечення таких цілей; у разі припинення діяльності партії її майно не може бути розподілене між членами або передане окремим фізичним особам.
Дарування нерухомого майна ОСОБА_1 не є статутною, політичною чи організаційною діяльністю партії, не має зв`язку із забезпеченням її суспільної функції та суперечить приписам статті 14 Закону України «Про політичні партії в Україні». Такі дії Комуністичної партії України порушують вимоги статті 14 та частини другої статті 23 Закону України «Про політичні партії в Україні», суперечать публічному порядку та свідчать про умисел уникнути наслідків можливого переходу майна Комуністичної партії України у власність держави; формують підстави застосування частини першої статті 228 ЦК України (нікчемність правочину, що порушує публічний порядок). 
Враховуючи вищевикладене, на думку Міністерства юстиції України, Великоолександрівський районний суд Херсонської області у справі № 650/1431/23 дійшов обґрунтованого та правильного висновку щодо нікчемності правочину.
Щодо порушення строків позовної давності. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність – це строк, у межах якого особа може звертатися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Спірні договори укладено 05.09.2014. Разом з тим, Мін`юст довідався про наявність вказаного договорів в ході вжиття заходів із розшуку майна забороненої судом Комуністичної партії України після набрання законної сили рішенням Восьмого апеляційного адміністративного суду від 05.07.2022 у справі № 826/9751/14, тобто 27.07.2022. Відповідно обчислення строку позовної давності починалося з 27.07.2022, тому позовна заява подалась в межах установлених строків. Твердження апелянта щодо застосування строку позовної давності у відповідності до статті 728 ЦК України є безпідставними, оскільки однією з позовних вимог Мін`юсту було визнання договорів дарування житлового будинку та земельної ділянки недійсними, а не розірвання договору дарування.
Крім того, звертає увагу на правову позицію Великої Палати Верховного Суду щодо застосування строків позовної давності у подібних правовідносинам, викладену у постанові від 03.07.2019 у справі № 369/11268/16-ц, де Велика Палата Верховного Суду зазначила проте, що «з огляду на те, що позивач дізнався про існування оспорюваних правочинів у серпні 2016 року - після отримання довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, суди правильно застосували частину п`яту статті 267 ЦК України та вказали, що ТОВ «Банк Фамільний» не пропустило визначену статтею 257 ЦК України позовну давність.» 
Представник позивача також навів встановлені законом обставини щодо повноважень діяти від імені Міністерства юстиції України (само представництво). 
2. Мотивувальна частина
Позиція апеляційного суду
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.
Згідно ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
У частині першій статті 15 та частині першій статті 16 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до частини другої статті 2 ЦК України учасниками цивільних відносин є: держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.
Згідно із частиною першою статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.
У випадку, коли держава вступає в цивільні правовідносини, вона має цивільну правоздатність нарівні з іншими їх учасниками. Держава набуває і здійснює цивільні права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах своєї компетенції. Отже, поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка держави у відповідних, зокрема цивільних, правовідносинах. Тому у відносинах, у які вступає держава, органи, через які вона діє, не мають власних прав і обов`язків, а наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу у відповідних правовідносинах.
Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що спірні договори дарування житлового будинку та земельної ділянки від 05 вересня 2014 року, укладені між Комуністичною партією України та ОСОБА_1 , є нікчемними правочинами у розумінні частини першої та другої статті 228 ЦК України, оскільки були спрямовані на порушення публічного порядку та ухилення від передбаченого законом переходу майна політичної партії у власність держави після заборони її діяльності, а отже заявлений позов, поданий позивачем у межах його повноважень, підлягає задоволенню частково - у частині скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_1 на спірні об`єкти нерухомого майна.
Судом першої інстанції встановлено і з матеріалів справи вбачається наступне.
Згідно з рішенням Восьмого апеляційного адміністративного суду від 05 липня 2022 року у справі № 826/9751/14, діяльність Комуністичної партії України заборонено, а майно, кошти та інші активи політичної партії, її обласних, міських, районних та інших організацій передано у власність держави.
Правову позицію про те, що Мін`юст є належним позивачем у спорах щодо повернення майна, яке повинно перейти у власність держави внаслідок заборони політичної партії, викладено у висновках Великої Палати Верховного Суду, сформованих у постанові від 16 квітня 2025 року у справі № 924/971/23. У цій постанові Велика Палата зазначила, що до моменту затвердження переліку майна політичної партії, переданого у власність держави, органом, уповноваженим забезпечувати перехід такого майна, є саме Міністерство юстиції України, і саме цей орган має повноваження звертатися до суду з відповідними позовними вимогами в інтересах держави.
Таким чином, у цій справі Міністерство юстиції України є належним позивачем, оскільки на нього покладено обов`язок державою здійснювати розшук майна Комуністичної партії України, забезпечувати повернення такого майна у власність держави та застосовувати передбачені законом засоби захисту, у тому числі шляхом звернення до суду з позовом про скасування державної реєстрації речових прав або застосування інших наслідків недійсності правочинів, спрямованих на приховування майна партії.
Зі змісту відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, а також договорів дарування житлового будинку та земельної ділянки від 05 вересня 2014 року вбачається, що Комуністичній партії України належали: житловий будинок загальною площею 43 кв.м, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 180168065247, а також земельна ділянка площею 0,0252 га за тією ж адресою, кадастровий номер 6524710100:01:089:0021, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1801546665247.
05 вересня 2014 року Комуністична партія України уклала з ОСОБА_1 договір дарування житлового будинку та окремий договір дарування земельної ділянки. На підставі цих договорів приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Смірнова Тетяна Юріївна зареєструвала перехід права власності на вказані об`єкти нерухомого майна до ОСОБА_1 . Згідно із записами реєстру, передача майна за спірними договорами оформлена як безоплатне набуття права власності.
Таким чином, суд першої інстанції встановив, що Комуністична партія України на підставі договорів дарування від 05 вересня 2014 року безоплатно передала належні їй житловий будинок та земельну ділянку фізичній особі - ОСОБА_1 .
Відповідно до частини першої статті 21 Закону України «Про політичні партії в Україні» заборона діяльності політичної партії тягне за собою припинення діяльності її структурних утворень та перехід у власність держави всього майна, коштів та інших активів такої партії. Згідно з частиною другою статті 21 цього Закону, забезпечення переходу такого майна у власність держави покладається на центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державної реєстрації об`єднань громадян, тобто на Міністерство юстиції України.
Пунктами 2-4 Порядку переходу у власність держави майна, коштів та інших активів забороненої судом політичної партії, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 896 від 12 серпня 2022 року, передбачено, що саме Міністерство юстиції України здійснює заходи щодо розшуку майна забороненої політичної партії, складає та затверджує перелік такого майна, а у разі виявлення майна, яке було відчужене з порушенням вимог закону, вживає заходів для повернення такого майна у державну власність, зокрема шляхом звернення до суду.
Згідно з положеннями статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою – третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Відповідно до частий першої, другої статті 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.
Спірні договори дарування були укладені у період, коли діяльність Комуністичної партії України вже перебувала у політичному та юридичному конфлікті із законодавством України, а саме - в Україні з 2014 року тривав судовий процес у справі № 826/9751/14 щодо заборони діяльності Комуністичної партії України; провадження у цій адміністративній справі було відкрито 11 липня 2014 року. З огляду на суспільно-політичну ситуацію та факт відкриття провадження у справі № 826/9751/14 Комуністичній партії України було відомо про реальну ймовірність заборони її діяльності та перехід усього майна у власність держави.
Укладення безоплатних договорів дарування житлового будинку та земельної ділянки в цей період не відповідає цілям політичної партії, визначеним статтею 14 Закону України «Про політичні партії в Україні», відповідно до якої майно політичної партії використовується виключно для здійснення її статутної діяльності, а можливість відчуження такого майна пов`язана із забезпеченням саме цих цілей. У разі припинення діяльності політичної партії її майно не може бути розподілене між членами або передане окремим фізичним особам.
Дарування належних політичній партії житлового будинку та земельної ділянки фізичній особі - ОСОБА_1 - не є статутною, політичною чи організаційною діяльністю партії, не має зв`язку із забезпеченням її суспільної функції та прямо суперечить приписам статей 14, 23 Закону України «Про політичні партії в Україні».
У контексті висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 16 квітня 2025 року у справі № 924/971/23, такі дії Комуністичної партії України свідчать про розпорядження майном не у спосіб і не для мети, визначених законом, порушують вимоги статті 14 та частини другої статті 23 Закону України «Про політичні партії в Україні», суперечать публічному порядку, а також відображають умисел уникнути наслідків можливого переходу майна Комуністичної партії України у власність держави.
З огляду на викладене суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що спірні договори дарування житлового будинку та земельної ділянки, укладені 05 вересня 2014 року між Комуністичною партією України та ОСОБА_1 , є такими, що порушують публічний порядок, у зв`язку з чим є нікчемними відповідно до частини першої статті 228 ЦК України. Нікчемність зазначених правочинів, як таких, що суперечать імперативним вимогам закону та публічному порядку, є самостійною підставою для застосування наслідків їх недійсності та задоволення позовних вимог щодо спірних об`єктів нерухомого майна.
Суд першої інстанції, для належної правової кваліфікації спірних договорів дарування, правильно та обґрунтовано, відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України, застосував правові висновки викладені у постанові від 16 квітня 2025 року у справі № 924/971/23, юридична підстава позову у якій аналогічна спору у цій справі № 650/1430/23, та в якій Велика Палата Верховного Суду констатувала, що спірний договір є нікчемним на підставі приписів частин першої, другої статті 228 ЦК України як такий, що порушує публічний порядок. 
Апелянтом не спростований висновок суду першої інстанції, що відповідачами не надано доказів реального існування правової мети укладення договорів дарування, фактичної потреби у такому відчуженні чи наявності будь-яких економічних, організаційних чи інших обґрунтувань передачі активу фізичній особі.
Згідно з частиною першою статі 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, – відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
Отже, для ефективного захисту інтересу держави необхідно повернути спірне нерухоме майно у власність КПУ, тим самим застосувавши наслідки недійсності нікчемного договору, що є належним та ефективним способом захисту порушеного права держави в цій справі.
Заявляючи вимогу про скасування державної реєстрації прав ОСОБА_1 на спірне нерухоме майно, Мін`юст має на меті повернути таке майно КПУ.
В силу абзаців 2, 3 частини третьої статі 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" скасування державної реєстрації прав ОСОБА_1 на спірне нерухоме майно призведе до державної реєстрації набуття прав КПУ на таке нерухоме майно.
У цій справі позивач обґрунтовує позовні вимоги інтересом держави щодо повернення спірного нерухомого майна (раніше відчуженого на користь ОСОБА_1 за безвідплатним договором) у власність КПУ задля забезпечення реалізації процедури передачі такого майна державі.
Державна реєстрація прав на майно за КПУ за наслідками скасування реєстрації права ОСОБА_1 підтвердить повернення майна попередньому власнику.
Отже, нікчемність договорів дарування є підставою для скасування державних реєстрацій прав власності ОСОБА_1 на житловий будинок та земельну ділянку. 
Доводи апеляційної скарги, які є аналогічними доводам наведеним ОСОБА_1 у відзиві на позовну заяву, висновків суду першої інстанції не спростовують. 
Суд першої інстанції ретельно навів усі обставини за якими, Компартія не мала право розпоряджатися спірним нерухомим майном, а отже, доводи апелянта, що Компартія, як власник мала право розпоряджатися належним її майном, не мала жодних обмежень на використання цього права, а тому укладання договорів є законним та не порушує жодного права або обмеження не ґрунтуються на викладених судом першої інстанції нормах матеріального права, обставинах справи.
Довід апелянта, що з часу судової тяганини позивача з 2014 рок по 2022 рік ним не вчинялися заходи про забезпечення позову, що фактично свідчить про те, що даний позов порушує юридичну визначеність прав власників майна та нового власника також не ґрунтується на встановлених обставинах справи, оскільки, укладаючи спірні договори, КПУ знала про звернення Мін`юсту з позовом про заборону діяльності КПУ та усвідомлювала наслідки можливого задоволення адміністративного позову (втрата контролю над майном та іншими активами партії). Дарування належних політичній партії житлового будинку та земельної ділянки фізичній особі - ОСОБА_1 - не є статутною, політичною чи організаційною діяльністю партії, не має зв`язку із забезпеченням її суспільної функції та прямо суперечить приписам статей 14, 23 Закону України «Про політичні партії в Україні».
Суд першої інстанції також надав оцінку правомірності втручання держави у право власності в контексті спірних правовідносин, зазначивши, що таке втручання з урахуванням установлених фактичних обставин цієї справи нерозривно пов`язане з протиправною діяльністю КПУ та вчиненням сторонами правочину, який суперечить публічному порядку (стаття 228 ЦК України).
Оскільки обмеження прав політичної партії на володіння, користування та розпорядження майном прямо закріплені в національному законодавстві, а договори дарування спірного нерухомого майна кваліфікований судом як нікчемні на підставі частини першої статті 228 ЦК України, то суд обґрунтовано констатував дотримання в цій справі критерію законності втручання держави у право власності ОСОБА_1 .
Метою заборони політичної партії є припинення в інтересах суспільства її незаконної діяльності; належне такій політичній партії майно може як набуватися в результаті незаконної діяльності, так і безпосередньо в ній використовуватися. Водночас використання належного політичній партії майна (коштів) не з метою реалізації її статутних завдань прямо суперечить приписам статті 14 Закону України "Про політичні партії в Україні".
Висновок суду першої інстанції, що вибуття спірного нерухомого майна із власності ОСОБА_1 переслідує зазначену легітимну мету, не є самоціллю здійснюваного державою втручання, а вчиняється безпосередньо в інтересах суспільства, є таким, що ґрунтується на встановлених судом першої інстанції обставинах справи та нормах закону.
Наведений та застосований судом першої інстанції критерій пропорційності у спірних правовідносинах, особою, яка подала апеляційну скаргу не спростований.
Також суд першої інстанції застосував у цій справі висновок Великої Палати Верховного Суду, сформований раніше у п.269 постанови від 12 вересня 2023 року у справі № 910/8413/21, в якому зазначено, що втручання держави у право особи на мирне володіння майном, яке вона за добросовісної поведінки не могла б отримати у власність, не становить для такої особи надмірного тягаря.
Суд першої інстанції зазначив, що таке втручання з урахуванням установлених фактичних обставин цієї справи нерозривно пов`язане з протиправною діяльністю КПУ та вчиненням сторонами правочинів, які суперечать публічному порядку (стаття 228 ЦК України).
Отже, з огляду на безоплатний характер спірного договору, встановлені судом обставини справи, дії КПУ та відповідача ОСОБА_1 , які, укладаючи правочини, діяли недобросовісно та порушили публічний порядок, суд першої інстанції констатував, що втручання в право власності ОСОБА_1 не становитиме для нього надмірного тягаря, а отже втручання держави у право на майно -правомірним.
Враховуючи, що обмеження прав політичної партії на володіння, користування та розпорядження майном прямо закріплені в національному законодавстві, а договори дарування спірного нерухомого майна кваліфікований судом як нікчемні на підставі частини першої статті 228 ЦК України, то суд першої інстанції обґрунтовано констатував дотримання в цій справі критерію законності втручання держави у право власності ОСОБА_1 .
Посиланням ОСОБА_1 , на наявність підстав для застосування строку позовної давності не ґрунтуються на наведених та встановлених обставинах справи виходячи з такого.
Відповідно до положень статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
Частиною першою статті 261 ЦК України визначено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Отже, за змістом статей 256, 261 ЦК України позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).
Частиною третьою статті 261 ЦК України визначено, що перебіг позовної давності за вимогами про застосування наслідків нікчемного правочину починається від дня, коли почалося його виконання.
Законодавець у частині третій статті 261 ЦК України встановив особливості початку перебігу позовної давності.
З урахуванням принципу розумності та справедливості очевидним є те, що закріплення особливого початку перебігу з початком виконання нікчемного правочину має поширюватися тільки на сторони нікчемного правочину, оскільки саме сторони (сторона) здійснюють виконання і, зрозуміло, їм про його здійснення має бути відомо. Тобто презюмується, що сторони (сторона) нікчемного правочину обізнані про початок його виконання.
Для визначення початку перебігу позовної давності за вимогою, яка пред`явлена стороною такого правочину, належить застосовувати частину третю статті 261 ЦК України.
Водночас вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою (абзац 1 частини п`ятої статті 216 ЦК України).
Заінтересована особа (не сторона нікчемного правочину) вочевидь може й не знати про існування нікчемного правочину, а також про те, що почалося виконання нікчемного правочину.
Отже, для визначення початку перебігу позовної давності за вимогою про застосування наслідків нікчемного правочину, яка пред`явлена заінтересованою особою (не стороною нікчемного правочину), належить застосовувати частину першу статті 261 ЦК України. Початок перебігу позовної давності в такому випадку починається з наступного дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (див. близькі за змістом висновки у постановах Верховного Суду від 21.09.2022 у справі № 638/16768/19, від 29.11.2022 у справі № 910/4905/20, від 22.01.2025 у справі № 753/6230/22).
Оскільки держава (в інтересах якої до суду звертається Мін`юст) не є стороною спірного договору, то початок перебігу позовної давності для неї визначається за правилами частини першої статті 261 ЦК України.
Такий підхід узгоджуються з висновком, сформульованим ЄСПЛ у справі «Фінікарідов проти Кіпру» (Finikaridov v. Cyprus) про те, що механізм застосування позовної давності повинен корелювати із суб`єктивним фактором, а саме обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права.
Отже, на Мін`юст у цій справі покладається обов`язок із доведення тієї обставини, що держава в особі уповноваженого органу не могла довідатися про спірний договір раніше, ніж фактично довідалася. Водночас відповідачі не тільки не позбавлені процесуальної можливості наводити заперечення на такі доводи позивача, а й у силу принципу змагальності судового процесу мають довести, що держава в особі Мін`юсту могла дізнатися про порушення своїх прав раніше.
У справі «Богдель проти Литви» (Bogdel v. Lithuania) ЄСПЛ підтримав позицію Верховного Суду Литви про те, що позовна давність починається із дня, коли відповідний орган «здобув достатні докази для того, щоб довести, що публічний інтерес було порушено».
Судом встановлено, що спірні договори дарування були укладені 05.09.2014 . Одночасно з укладенням спірних договорів спірне нерухоме майно перейшло до ОСОБА_1 та зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
Судова колегія враховує, що 27.07.2022 рішення Восьмого апеляційного адміністративного суду у справі № 826/9751/14, яким заборонено діяльність КПУ, набрало законної сили, і саме з цієї дати у Мін`юсту як уповноваженого суб`єкта виникли підстави для визначення переліку майна, коштів та інших активів забороненої політичної партії.
Після виявлення факту укладення спірного договору та його наслідків (переходу права власності на майно) Мін`юст 07.09.2023 звернувся до суду із цим позовом.
Отже, позивачем не пропущений строк на звернення до суду. Мін`юст після набрання рішенням Восьмого апеляційного адміністративного суду від 05.07.2022 у справі №826/9751/14 законної сили, діючи в інтересах держави у межах своїх повноважень на виконання обов`язку щодо розшуку майна політичної партії, здійснив відповідний моніторинг і у зв`язку з цим міг дізнатись про вчинення спірного договору щодо передачі спірного нерухомого майна.
Оскільки держава в особі Мін`юсту звернулася з цим позовом до суду 07.09.2023, а відповідач не довів, що держава могла дізнатися про порушення своїх прав раніше, то судова колегія приходить до висновку про те, що строк звернення до суду із цим позовом не пропущений.

Щодо суті апеляційної скарги
Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення(п.1ч.1ст.374ЦПК України). Враховуючи, що доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не скасовують, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду, як таке, що ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права – без змін.
Щодо судових витрат
Відповідно до вимог статті 141 ЦПК України, враховуючи, що рішення суду першої інстанції залишено без змін, перерозподіл судових витрат не здійснюється. 
Керуючись ст. ст. 367, 374,375, 382 ЦПК України, суд
ухвалив:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Великоолександрівського районного суду Херсонської області від 01 січня 2026 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складений 14 квітня 2026 року.

Головуючий І.В. Склярська
Судді: Л.П. Воронцова
В.В. Майданік