П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 лютого 2026 р.	м. Одеса	Справа № 499/717/25	

Головуючий в 1 інстанції: Кравчук О. О.
Час і місце ухвалення: смт. Іванівка
Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:
головуючого – Лук`янчук О.В.
суддів – Бітова А. І.
– Ступакової І. Г.
при секретарі – Потомському А. Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Іванівського районного суду Одеської області від 15 січня 2026 року по справі за позовом ОСОБА_1 до відділення поліції №1 Березівського районного відділу поліції Головного управління Національної поліції в Одеській області про визнання протиправною та скасування постанови про адміністративне правопорушення, - 
В С Т А Н О В И Л А:
ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відділення поліції №1 Березівського районного відділу поліції Головного управління Національної поліції в Одеській області, в якому просила:
скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу, як таку, що прийнята з порушенням її процесуальних прав, без належного розгляду справи, та роз`яснення прав на захист, що є порушенням статті 63 Конституції України, статті 268 КУпАП, 
визнати дії працівника компанії відділення поліції №1 Березівського районного відділу поліції Головного управління Національної поліції в Одеській області Кухарчика С.В. таким, що є неупередженими, репресивними та спрямованими не на захист прав людини, а на тиск і переслідування.
В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що правила дорожнього руху не порушувала, поліцейський повідомив, що причиною зупинки стала відсутність номерного знаку на мопеді, керувала мопедом з об`ємом двигуна до 50 куб. см., а тому він не підлягає державній реєстрації.
Рішенням Іванівського районного суду Одеської області від 15 січня 2026 року відмовлено в задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до відділення поліції №1 Березівського районного відділу поліції Головного управління Національної поліції в Одеській області про визнання протиправною та скасування постанови про адміністративне правопорушення.
Не погоджуючись з таким рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій зазначає про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, а тому просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким визнати протиправною та скасувати постанову серії ЕНА №4781767 від 21.05.2025 про накладення штрафу 3400 грн за ч.2 ст.126 КУпАП.
В обґрунтування апеляційної скарги вказано, що позивач не заперечує значення безпеки дорожнього руху та не ухиляється від знання правил дорожнього руху. Навпаки, самостійно вивчила ПДР та здійснювала керування засобом пересування відповідально і добросовісно, що підтверджується відсутністю будь-яких шкідливих наслідків.
Вказує, що штраф є явно непропорційним та несумісним із її життєвими обставинами. Штраф такого розміру в її ситуації має характер не “виховного заходу”, а карального тиску, що несумісний із принципами пропорційності й соціальної функції права, оскільки позивачка не має доходу, виховує двох дітей, у тому числі дитину з інвалідністю, здійснює догляд за хворим членом сім`ї, перебуває у стані крайньої соціальної вразливості та використовує мопед як єдиний життєво необхідний засіб пересування
Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.
Судом першої інстанції встановлено, що постановою про накладення адміністративного стягнення в справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕНА №4781767 від 21 травня 2025 року позивач визнана винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 126 КУпАП та на неї накладене стягнення у виді штрафу в розмірі 3400 гривень (далі постанова від 21 травня 2025 року).
За постановою від 21 травня 2025 року о 11 годині 14 хвилин на вулиці Центральна, селища Іванівка, Березівського району Одеської області позивач керувала транспортним засобом, який не був зареєстрований протягом 10 діб з моменту придбання та не маючи права керування транспортними засобами відповідної категорії 
Не погодившись з оскаржуваною постановою, позивач звернулася до суду з даним позовом.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивач, як водій мопеда повинна була мати при собі посвідчення водія на право керування таким транспортним засобом відповідної категорії, а також як власник мопеда чи особа, що експлуатує такий засіб на законних підставах, зобов`язана була зареєструвати мопед протягом 10 діб після придбання (одержання) або митного оформлення, або тимчасового ввезення на територію України, оскільки експлуатація транспортних засобів, що не зареєстровані в сервісних центрах МВС та без номерних знаків, що відповідають вимогам, установленим МВС забороняється.
Колегія суддів надаючи оцінку рішенню суду першої інстанції з урахуванням доводів апеляційної скарги приходить до наступного.
Порядок діяльності органів державної влади, їх посадових осіб, уповноважених складати протоколи про адміністративні правопорушення, розглядати справи про такі правопорушення та притягати винних осіб до адміністративної відповідальності за їх вчинення, регулюється Кодексом України про адміністративні правопорушення (далі по тексту - КупАП).
Відповідно до статті 9 КУпАП, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.
Згідно з ст. 7 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом. Додержання вимог закону при застосуванні заходів впливу за адміністративні правопорушення забезпечується систематичним контролем з боку вищестоящих органів і посадових осіб, правом оскарження, іншими встановленими законом способами.
Статтею 245 КУпАП встановлено, що завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.
Стаття 280 КУпАП закріплює обов`язок посадової особи при розгляді справи про адміністративне правопорушення з`ясувати чи було вчинено адміністративне правопорушення та чи винна дана особа в його вчиненні.
Статтею 246 КУпАП передбачено, що порядок провадження в справах про адміністративні правопорушення в органах (посадовими особами), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення, визначається цим Кодексом та іншими законами України.
Пунктом 11 частини першої статті 23 Закону України від 02 липня 2015 року №580-VIII "Про Національну поліцію" (далі - Закон №580-VIII) визначено, що поліція відповідно до покладених на неї завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів.
Закон України «Про дорожній рух» регулює суспільні відносини у сфері дорожнього руху та його безпеки, визначає права, обов`язки і відповідальність суб`єктів - учасників дорожнього руху, міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, об`єднань, підприємств, установ і організацій незалежно від форм власності та господарювання (далі - міністерств, інших центральних органів виконавчої влади та об`єднань).
Відповідно до частини п`ятої статті 14 Закону України «Про дорожній рух» учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху.
Відповідно до частин 1, 2, 4, 9 статті 15 Закону України «Про дорожній рух» 30.06.1993 року №3353-XII кожний громадянин, який досяг визначеного цим Законом віку, не має медичних протипоказань та пройшов повний курс навчання за відповідними програмами, може в установленому порядку отримати право на керування транспортними засобами відповідної категорії.
Право на керування транспортними засобами відповідної категорії може бути надано, зокрема: мототранспортними засобами і мотоколясками (категорії A1, A) - особам, які досягли 16-річного віку.
Особа, яка бажає отримати право на керування транспортними засобами відповідної категорії чи типу, зобов`язана, відповідну підготовку в акредитованому закладі або самостійно опанувати зміст теоретичного модуля типової навчальної програми з урахуванням категорій транспортних засобів та пройти відповідну підготовку з практичного керування в акредитованому закладі або перепідготовку відповідно до типової навчальної програми, успішно скласти теоретичний і практичний іспити. Порядок підготовки, перепідготовки і підвищення кваліфікації водіїв транспортних засобів визначається Кабінетом Міністрів України.
Право на керування транспортними засобами відповідної категорії підтверджується посвідченням водія транспортного засобу з установленим терміном дії. На території України відповідно до Конвенції про дорожній рух діють національні та міжнародні посвідчення водія. Порядок видачі, обміну та встановлення терміну дії таких посвідчень визначається Кабінетом Міністрів України.
Статтею 16 Закону України «Про дорожній рух» визначено основні права та обов`язки водія транспортного засобу.
Згідно із частиною 2 статті 16 Закону України «Про дорожній рух» 30.06.1993 року №3353-XII водій зобов`язаний, зокрема, мати при собі посвідчення водія, реєстраційний документ на транспортний засіб (у разі найму (оренди)/лізингу транспортного засобу замість реєстраційного документа на транспортний засіб водій може мати при собі та пред`являти його копію, вірність якої засвідчено нотаріально, разом з оригіналом або копією договору про найм (оренду)/лізинг транспортного засобу, вірність якої засвідчено нотаріально), пред`явити у спосіб, який дає можливість поліцейському прочитати та зафіксувати дані, що містяться в посвідченні водія, реєстраційному документі на транспортний засіб, або пред`явити електронне посвідчення водія та електронне свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, а також інші документи, передбачені законодавством.
Порядок дорожнього руху на території України відповідно до Закону України «Про дорожній рух» встановлюють Правила дорожнього руху, затверджені Постановою Кабміну від 10.10.2001 року №1306 (далі - ПДР).
Згідно з п. 1.9. ПДР особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.
У пункті 1.10 ПДР України наведені терміни, що використовуються у Правилах дорожнього руху та мають наступне значення:
- водій - особа, яка керує транспортним засобом і має посвідчення водія (посвідчення тракториста-машиніста, тимчасовий дозвіл на право керування транспортним засобом, тимчасовий талон на право керування транспортним засобом) відповідної категорії. Водієм також є особа, яка навчає керування транспортним засобом, перебуваючи безпосередньо в транспортному засобі;
- транспортний засіб - це пристрій призначений для перевезення людей і (або) вантажу, а також встановленого на ньому спеціального обладнання чи механізмів;
- механічний транспортний засіб - транспортний засіб, що приводиться в рух з допомогою двигуна. Цей термін поширюється на трактори, самохідні машини і механізми, а також тролейбуси та транспортні засоби з електродвигуном потужністю понад 3 кВт;
- мопед - двоколісний транспортний засіб, що має двигун з робочим об`ємом до 50 куб. см або електродвигун потужністю до 4 кВт.
Мопед відноситься до механічних транспортних засобів.
Відповідно до приписів пункту 2.1 ПДР України водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі, зокрема, реєстраційний документ на транспортний засіб та чинний страховий поліс (страховий сертифікат Зелена картка) про укладення договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів або чинний внутрішній електронний договір зазначеного виду обов`язкового страхування у візуальній формі страхового поліса (на електронному або паперовому носії), відомості про який підтверджуються інформацією, що міститься в єдиній централізованій базі даних, оператором якої є Моторне (транспортне) страхове бюро України.
Відповідно до підпункту а пункту 2.1. ПДР України, водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії.
За приписами п.2.4.а) ПДР на вимогу поліцейського водій повинен зупинитися з дотриманням вимог цих Правил, а також пред`явити для перевірки документи, зазначені в пункті 2.1. ПДР.
Виходячи з аналізу наведених норм право органів Національної поліції перевіряти наявність зазначених у пункті 2.1 ПДР України документів кореспондується із обов`язком водія мати при собі та на вимогу працівника поліції пред`явити такі документи.
Також, пунктом 3 Положення про порядок видачі посвідчень водія, затвердженого постановою КМУ від 08.05.1993 №340, визначено, що транспортні засоби, керування якими дозволяється за наявності посвідчення водія, поділяються на такі категорії, зокрема:
«А1» - мопеди, моторолери та інші двоколісні (триколісні) транспортні засоби, які мають двигун з робочим об`ємом до 50 куб. сантиметрів або електродвигун потужністю 4 кВт.
Отже, до категорії «А1» відносяться транспортні засоби, зокрема мопеди з робочим об`ємомдвигуна до 50 куб. см, оскільки вони відносяться до механічних транспортних засобів в розумінні Закону України «Про дорожній рух».
На ці транспортні засоби право на керування передбачає наявність дозвільних документів.
Як вбачається з матеріалів справи, позивача притягнуто до відповідальності за те, що 21 травня 2025 року о 11 годині 14 хвилин на вулиці Центральна, селища Іванівка, Березівського району Одеської області позивач керувала транспортним засобом, який не був зареєстрований протягом 10 діб з моменту придбання та не маючи права керування транспортними засобами відповідної категорії, за що позивачку притягнуто до адміністративної відповідальність за ч. 2 ст. 126 КУпАП.
При цьому, колегією суддів встановлено, що під час розгляду справи позивачці було роз`яснено її права згідно ст. 268 КУпАП та ст. 63 Конституції України та надано право скористатися ними.
Відповідно до частини 2 статті 126 КУпАП керування транспортним засобом особою, яка не має права керування таким транспортним засобом, або передача керування транспортним засобом особі, яка не має права керування таким транспортним засобом, тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі двохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Об`єктом правопорушення є встановлений порядок отримання права на керування транспортним засобом, а також суспільні відносини у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху.
Об`єктивна сторона правопорушення - це формальний склад керування транспортними засобами особами, які не мають права керування цими засобами, або передача керування транспортним засобом особі, яка не має права керування.
Суб`єктивною стороною правопорушення є вина у формі прямого умислу щодо порушення встановленого порядку керування транспортним засобом, і у формі необережності - щодо наслідків діяння у вигляді пошкодження транспортних засобів, вантажів, шляхів, шляхових та інших споруд чи іншого майна.
На виконання вимог частини 1 статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Так, з матеріалів справи вбачається, що позивачка вказувала про відсутність у неї обов`язку проводити реєстрацію транспортного засобу, бо мопед має об`єм двигуна до 50 см.куб. та вказувала про реалізацію права на вільне пересування та право володіння майном, що є природними правами. 
В свою чергу, з урахуванням вищевикладених норм права, можливість керування мопедом, який відноситься до транспортних засобів категорії «А1», передбачає наявність дозвільних документів на керування вказаним транспортним засобом та його реєстрації.
У зв`язку з вищевикладеним, колегія суддів приходить до висновку, що, відповідно до пункту 2.13 Правил дорожнього руху, частини 2 статті 16 Закону України «Про дорожній рух», пункту 3 Положення від 08.05.1993 року №340, позивач для керування транспортним засобом, у даному випадку мопедом, зобов`язана була мати посвідчення водія категорії «А1» та відповідно до підпункту «а» пункту 2.4 Правил дорожнього руху і статті 16 Закону України «Про дорожній рух» виконати свій обов`язок, пред`являти на вимогу поліцейського для перевірки посвідчення водія.
На підставі викладеного колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність в діях позивача складу адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч.2 ст.126 КУпАП.
Водночас, колегія суддів зазначає, що позивачка вказувала про те, що раніше їй було надано право на користування мопедом без посвідчення, водночас у разі змін в законодавстві її мали попередити належним чином.
З даного приводу колегія суддів зазначає, що не знання законів не звільняє від відповідальності, а зміни в законодавстві доводяться до відома громадян через офіційне оприлюднення в друкованих виданнях (газета «Голос України», «Офіційний вісник України») та на офіційних вебпорталах (сайт Верховної Ради, Президента України), що набуває чинності після публікації. Спеціальне індивідуальне попередження не є обов`язковим, оскільки діє принцип презумпції знання закону після їх офіційного опублікування. 
При цьому Законом України від 17 листопада 2008 року № 586-VІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення регулювання відносин у сфері забезпечення дорожнього руху» з 1 січня 2010 року передбачена обов`язкова реєстрація мопедів.
Таким чином, з 01 січня 2010 року в Україні встановлена реєстрація мопедів як транспортних засобів та отримання посвідчення водія на їх керування, незалежно від їх користування чи на вулично-дорожній, чи на автомобільній дорозі державного значення.
Стосовно доводів апелянта, що вона користувалася мопедом та іншими аналогічними засобами пересування, як тільки у неї на це право виникло та не мала жодного правопорушення, штрафу чи ДТП, користувалася засобом пересування обережно, сумлінно та без загрози іншим особам, то колегія суддів зазначає, що право на керування є спеціальним правом, яке надається державою лише після офіційної перевірки знань та навичок. Право на керування транспортними засобами підтверджується виключно посвідченням водія відповідної категорії.
Сама по собі наявність фізичної можливості керувати мопедом та досвід водіння не створюють юридичного права на це, а відсутність посвідчення означає, що держава в особі компетентних органів не перевірила знання особою ПДР та її психофізіологічну здатність керувати засобом підвищеної небезпеки. При цьому, колегія суддів звертає увагу, що оцінка особою свого стилю водіння як «обережного» є суб`єктивною та лише іспит та видача посвідчення є об`єктивним підтвердженням безпечності водія для оточуючих, а тому вищезазначені доводи апелянта є безпідставними.
Аналіз ж положень статей 22, 68 Конституції України свідчить, що закріплена гарантія не допущення звуження змісту та обсягу існуючих прав, свобод людини і громадянина, кореспондується з обов`язком кожного неухильно додержуватися Конституції України та законів України, а отже доводи апелянта в цій частині також є помилковими та такими, що гуртуються на помилковому трактуванні норм права.
Щодо доводів апелянта, що мали місце інші ситуації, пов`язані з безпекою дітей та відсутністю належного реагування уповноважених органів та зазначене має значення для оцінки стану страху, вимушеності та недовіри, оскільки ставлення органів і суду першої інстанції до її звернень набуло ознак упередженості, то колегія суддів не приймає їх до уваги, оскільки сама по собі «недовіра» не є автоматичною підставою для звільнення від відповідальності. В свою чергу, посилання на «недовіру до органів» це суб`єктивна оцінка системи, яка не звільняє від обов`язку виконувати правила ПДР, а системна бездіяльність органів влади є предметом оскарження в іншому порядку (через скарги на бездіяльність), а не підставою для ігнорування ПДР. ПДР же є імперативними нормами, і їх виконання не може залежати від рівня довіри особи до уповноважених органів. Дані доводи мають виключно суб`єктивний характер.
Європейський суд з прав людини, у справі «O'Halloran and Francis v. the United Kingdom», зазначив, що будь-хто, хто вирішив володіти чи керувати транспортним засобом, знав, що таким чином він піддає себе режиму регулювання, котрий застосовується, оскільки визнавалося, що володіння і користування транспортним засобом може потенційно завдати серйозної шкоди. Можна вважати, що ті, хто вирішив володіти та керувати транспортними засобами, погодилися на певну відповідальність та обов`язки.
В свою чергу, колегія суддів зазначає, що не дотримання ПДР, з помилкових міркувань позивачем не заперечується, водночас позивачка також вказувала що штраф є явно непропорційним та несумісним із її життєвими обставинами. 
Вказувала, як у суді першої інстанції так і в апеляційній скарзі, що штраф такого розміру в її ситуації має характер не “виховного заходу”, а карального тиску, що несумісний із принципами пропорційності й соціальної функції права. 
Так, документально підтверджено, що позивач не має доходу, виховує двох дітей, у тому числі дитину з інвалідністю, здійснює догляд за хворим членом сім`ї, перебуває у стані крайньої соціальної вразливості. Позивачка зазначила, що використовує мопед як єдиний життєво необхідний засіб пересування. 
Незважаючи на це, ані суд, ані відповідач не оцінив реальну можливість сплати штрафу та не перевірив необхідність, доцільність та пропорційність втручання.
Стаття 33 КУпАП прямо зобов`язує при накладенні стягнення враховувати характер вчиненого правопорушення, особу порушника, ступінь його вини, майновий стан, а також обставини, що пом`якшують відповідальність. 
Відсутність доходу та виховання дитини з інвалідністю є суттєвими факторами, які суд мав оцінити для визначення доцільності саме такого виду чи розміру стягнення.
Суд має перевіряти, чи не стане накладений штраф «надмірним тягарем» для особи. 
Законодавство України надає особливий статус та додатковий соціальний захист матерям, які виховують дітей з інвалідністю. Ігнорування цього факту при призначенні стягнення може свідчити про неповне з`ясування обставин справи.
Оскільки позивачка не маєте доходу, стягнення призведе до порушення права дитини на достатній життєвий рівень (ст. 27 Конвенції ООН про права дитини).
Суд звертає увагу, що якщо правопорушення не спричинило серйозних наслідків, то орган враховуючи сімейний стан (дитина з інвалідністю), може застосувати ст. 22 КУпАП — звільнити від адміністративної відповідальності та обмежитись усним зауваженням.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини та Верховного Суду України, будь-яке втручання державного органу у права особи (зокрема, накладення штрафу) має бути пропорційним переслідуваній меті. Це означає дотримання «справедливого балансу» між вимогами публічного інтересу та захистом фундаментальних прав особи.
Враховуючи викладене вище, колегія суддів дійшла висновку, що відповідачем неповно досліджено матеріали справи при винесенні оскаржуваної постанови, що є безумовною підставою для скасування ухваленої постанови в такій справі. Втім, суд у даній справі не може підміняти собою відповідача та надавати оцінку виявленим відповідачем порушенням за відсутності належного розгляду та прийняття до уваги обставини, що пом`якшують відповідальність 
Відповідно п.2 ч.3 ст.286 КАС України за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи).
На підставі викладеного, колегія суддів вважає за необхідне скасувати постанову у справі про адміністративне правопорушення та справу про адміністративне правопорушення, передбачене ч.2 ст.126 КУпАП, відносно позивачки направити на новий розгляд до компетентного органу .
За змістом ч.1 ст.317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Щодо вимог про визнання дії працівника компанії відділення поліції №1 Березівського районного відділу поліції Головного управління Національної поліції в Одеській області Кухарчика С.В. таким, що є упередженими, репресивними та спрямованими не на захист прав людини, а на тиск і переслідування, то колегія суддів вважає що такі задоволенню не підлягають, оскільки сама по собі незгода з діями поліцейського або його «суворий тон» не є доказом тиску або упередженістю.
Отже, оскільки оскаржуване рішення прийнято судом першої інстанції при неповному з`ясуванні обставин справи, тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням по справі нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .
Керуючись ст.ст. 308, 313, ст.315, 317, 321, 322, 325, 327, 329 КАС України, колегія суддів,- 

П О С Т А Н О В И Л А :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Іванівського районного суду Одеської області від 15 січня 2026 року скасувати.
Прийняти у справі нове рішення, яким адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.
Скасувати постанову по справі про адміністративне правопорушення серії ЕНА №4781767 за якою позивача притягнуто до адміністративної відповідальності за частиною 2 статті 126 КУпАП та накладено стягнення у виді штрафу в розмірі 3400 гривень.
Справу про адміністративне правопорушення, передбачене ч.2 ст.126 КУпАП, відносно ОСОБА_1 направити на новий розгляд до компетентного органу - відділення поліції №1 Березівського районного відділу поліції Головного управління Національної поліції в Одеській області.
В задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та відповідно до ч .3 ст. 272 КАС України є остаточною і оскарженню не підлягає. 
Повний текст постанови складено та підписано 17 лютого 2026 року . 

Головуючий суддя: О.В. Лук`янчук 

Суддя: А. І. Бітов

Суддя: І. Г. Ступакова