Справа № 345/409/25 
Провадження № 22-ц/4808/158/26 
Провадження № 22-ц/4808/159/26
Головуючий у 1 інстанції Юрчак Л. Б. 
Суддя-доповідач Пнівчук 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
09 лютого 2026 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючої   Пнівчук О. В.,
суддів:   Луганської В. М., Томин О.О. 
з участю секретаря  Панасюк В. О., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Калуського міськрайонного суду від 30 жовтня 2025 року та додаткове рішення Калуського міськрайонного суду від 12 листопада 2025 року, у складі судді Юрчака Л. Б., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , державного реєстратора ЦНАП Калуської міської ради, третя особа без самостійних вимог: Приватний нотаріус Калуського районного територіального округу Івано-Франківської області Локатир М.В., про визнання незаконним та скасування рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно, про визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину та визнання права власності на спадкове майно за заповітом,
в с т а н о в и в:
У січні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про визнання незаконним та скасування рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину та визнання права власності на спадкове майно за заповітом.
В обґрунтування позову зазначила, що відповідачка по справі ОСОБА_2 – її сестра, між ними існує спір щодо права власності на нерухоме майно - житловий будинок із господарськими будівлями та спорудами, адреса: АДРЕСА_1 .
ІНФОРМАЦІЯ_1 помер їхній батько ОСОБА_3 , а ІНФОРМАЦІЯ_2 помер брат ОСОБА_4 . Державний реєстратор прийняв рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, реєстраційний номер об`єкта нерухомості: 1971165326228 від 25.11.2019 на житловий будинок із господарськими будівлями та спорудами, адреса: АДРЕСА_1 , розмір частки кожного — по 1/5 частині. 
Вважала, що державний реєстратор не мав права виносити рішення про реєстрацію майна на підставі копії Свідоцтва про право власності на житловий будинок від 10.04.1990 року, оскільки на документі відсутні мокра печатка та підпис відповідного органу, а також не визначено частки кожного члена колгоспного двору. 
У 2020 році мама позивачки, ОСОБА_5 , звернулася до нотаріуса із заявою про видачу Свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті чоловіка ОСОБА_3 та сина ОСОБА_4 . На підставі довідки, яку видала Верхнянська сільська рада Калуського району Івано-Франківської області № 314 від 18.11.2019 року, про зареєстрованих в домоволодінні станом на 15.06.1990 року, та на підставі рішення про державну реєстрацію, нотаріус видав Свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті батька ОСОБА_3 , вказуючи, що йому належала 1/5 частина житлового будинку, а також Свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті сина ОСОБА_4 , вказуючи, що йому належала 1/5 частина житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель та споруд. 
Позивачка зазначала, що відповідачка ОСОБА_6 втратила право на частку в майні вищезгаданого колгоспного двору, оскільки вибула з двору та протягом трьох років, не витребувала належну їй частку у майні двору. 
Враховуючи наведене просила: 
- визнати незаконним та скасувати рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1971165326228 від 25.11.2019 на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, адреса: АДРЕСА_1 ; 
- визнати недійсним Свідоцтво про право на спадщину за законом на спадкоємців зазначених у цьому свідоцтві майна ОСОБА_3 , 1936 р.н., який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , є син: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 – до 1/4 частини; дружини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , до 1/4 частини; дочка ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , до 1/4 частини; дочка ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , до 1/4 частини, житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель і споруд, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомості майна: 1971165326228, виданого 21.07.2020 року приватним нотаріусом Калуського районного нотаріального округу Івано-Франківської області, номер спадкової справи № 61/2020 рік, зареєстровано в реєстрі за № 524;
- визнати недійсним Свідоцтво про право на спадщину за законом на спадкоємцем зазначеного у цьому свідоцтві майна ОСОБА_4 , 1964 р.н., який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , є мати: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , 1/4 частини житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель і споруд, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомості майна: 1971165326228, виданого 21.07.2020 року приватним нотаріусом Калуського районного нотаріального округу Івано-Франківської області, номер спадкової справи № 62/2020 рік, зареєстровано в реєстрі за № 528;
- визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , в порядку спадкування за заповітом право власності в цілому на вказаний житловий будинок та всі господарські споруди після смерті матері ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_7 .
Рішенням Калуського міськрайонного суду від 30 жовтня 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Стягнуто із ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 3633,60 грн.
Додатковим рішенням Калуського міськрайонного суду від 12 листопада 2025 року задоволено заяву ОСОБА_2 та ухвалено додаткове рішення яким стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правову допомогу в розмірі 10400,00 грн.
Не погоджуючись з рішенням та додатковим рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу. Вважає, що невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм матеріального і процесуального права, є підставою для скасування рішення. 
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що закон передбачає можливість державної реєстрації права власності та інших речових прав на земельні ділянки або об`єкти нерухомого майна, реєстрація яких була проведена до 1 січня 2013 року, на підставі відомостей з Реєстру прав власності на нерухоме майно та паперових носіїв інформації (реєстрові книги, реєстраційні справи БТІ) у разі втрати, пошкодження або псування оригіналів відповідних документів. Державний реєстратор не надав суду жодних доказів того, що оригінали відповідних документів були втрачені, пошкоджені або зіпсовані. Копія свідоцтва, яка не містила печатки та підпису відповідного органу, не могла бути підставою для державної реєстрації права власності 27.11.2019.
Зазначає, що у матеріалах справи відсутні усі матеріали спадкової справи. Водночас неправильно встановлено учасника справи та його процесуальний статус – приватного нотаріуса Калуського районного територіального округу Івано-Франківської області Локатир М. В., яка є третім відповідачем у справі, а не третьою особою без самостійних вимог.
Суд першої інстанції безпідставно не задовольнив клопотання представника позивачки – адвоката Сидор Я. М., яка просила витребувати від державного реєстратора документи на основі яких здійснювалися реєстраційні дії, незважаючи на те, що відповідач – державний реєстратор ЦНАП Калуської міської ради всупереч законодавству спочатку визнав позовні вимоги, а пізніше заперечив їх без жодних доказів та фактів.
Вважає, що суд безпідставно виніс додаткове рішення у справі, яким стягнув з позивачки на користь ОСОБА_2 витрати на правову допомогу в розмірі 10400,00 грн. Відповідно до додатку № 1 до Договору про надання правової допомоги від 17.04.2025 – Акту приймання-передачі виконаних робіт за Договором про надання правової допомоги – всього гонорару за підготовку матеріалів до суду про стягнення аліментів становить 10 тис. 400 грн на які видано квитанцію № 424629 від 31.10.2025. Вважає, такий доказ та угоду про надання правової допомоги, яка не передбачена Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», неналежними доказами надання правової допомоги.
Просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким позов задовольнити та скасувати додаткове рішення суду.
Відповідачка ОСОБА_2 подала відзив на апеляційну скаргу. Вважає рішення суду законним та обґрунтованим, а доводи апеляційної карги безпідставними.
Вважає, що основною метою позивачки було визнання за нею в порядку спадкування за заповітом права власності в цілому на житловий будинок та господарські споруди шляхом скасування правовстановлюючих документів на будинковолодіння. Реєстратором та нотаріусом були вчинені дії про видачу правовстановлюючих документів на вказане будинковолодіння з відповідними частками. 
Зазначає, що відповідачка ОСОБА_2 як дочка ОСОБА_3 та ОСОБА_5 була членом колгоспного двору станом на 1991 рік та має право на свою частку у цьому домоволодінні.
Суд першої інстанції правомірно відмовив у задоволенні клопотання про витребування доказів на стадії завершення справи перед судовими дебатами.
Доводи щодо незаконності додатково рішення є необґрунтованими.
Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду – без змін.
Апелянтка ОСОБА_1 , відповідачка ОСОБА_2 та її представник - адвокат Кобзан Р. М., приватний нотаріус Локатир М. В. надіслали на адресу суду заяви про розгляд справи у їх відсутності.
Державний реєстратор ЦНАП Калуської міської ради у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.
Відтак, колегія суддів, відповідно до положень ч.2 ст. 372 ЦПК України, дійшла висновку про розгляд справи у відсутності сторін.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Вказаним вимогам рішення суду відповідає.
Однією з засад судочинства, регламентованих п.4 ч.3 ст.129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
За приписами ч.1,2 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.
Відповідно до ч.3 ст.12 та ч.ч.1,6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
Тягар доведення обґрунтованості вимог позову за загальними правилами процесуального закону покладається саме на позивача, а не реалізовується у спосіб спростування доводів пред`явлених вимог стороною відповідача, як беззаперечних. Якщо позивач, розпоряджаючись своїми правами на власний розсуд, доведе суду обґрунтованість пред`явлених вимог, то у випадку їх неспростування стороною відповідача у спосіб, визначений законом, такі вимоги підлягають задоволенню.
Відповідно до вимог статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин(фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. 
Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Судом встановлено, що між сторонами існує спір щодо права власності на житловий будинок з відповідною частиною господарських будівель і споруд, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Вказаний житловий будинок (раніше по АДРЕСА_2 ) згідно свідоцтва про право власності на житловий будинок від 10 квітня 1990 року належить колгоспному двору, головою якого є ОСОБА_3 . Житловий будинок зареєстровано в Івано-Франківському обласному бюро технічної інвентаризації на праві власності за колгоспним двором, записаний в реєстрову книгу №1 за реєстровим № 76, 10 квітня 1990 року. 
Згідно довідки Верхнянської сільської ради від 23.10.2019 № 284, виданої на підставі погосподарської книги №10 за 1991 -1995 роки, ст. 59, особ рах. НОМЕР_1 , у господарстві в АДРЕСА_1 станом на 01.06.1991 були зареєстровані та проживали: ОСОБА_3 – 1936 р.н., власник господарства; ОСОБА_5 , 1933 р.н., дружина; ОСОБА_4 , 1964 р.н., син; ОСОБА_7 , 1972 р.н., дочка; ОСОБА_8 , 1975 р.н., дочка.
Як позивачка ОСОБА_9 так і відповідачка ОСОБА_6 у вказаному домоволодінні проживали разом з батьками з народження.
Вказані обставини сторонами не оспорюються.
Встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - ОСОБА_3 . 
Станом на час його смерті в спірному домоволодіння проживали ОСОБА_5 , 1933 р.н., дружина; ОСОБА_4 , 1964 р.н., син; ОСОБА_7 , 1972 р.н., дочка; ОСОБА_8 , 1975 р.н.
Згідно довідки Верхнянської сільської ради від 30.10.2024 №296/08-10 відповідачка ОСОБА_6 знята з реєстрації по АДРЕСА_1 з 11.10.1998 року. 
ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_4 , брат ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . 
Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, номер інформаційної довідки 399631114 від 17.10.2024, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1971165326228, за ОСОБА_1 та ОСОБА_5 зареєстровано право власності на житловий будинок із господарськими будівлями та спорудами, адреса: АДРЕСА_1 по 1/5 частці за кожною. Вказане рішення про державну реєстрацію прав на будинок 
державним реєстратором прийнято 25.11.2019 на підставі довідки, серія та номер: 00489, виданої 03.10.2018, видавник: ОКП Івано-Франківське обласне бюро технічної інвентаризації; копії свідоцтва про право власності, серія та номер: б/н, виданої 10.04.1990, видавник: Виконавчий комітет Верхнянської сільської ради; довідки, серія та номер: 284, виданої 23.10.2019, видавник Верхнянська сільська рада Об`єднаної територіальної громади Калуського району Івано-Франківської області.
15.06.2020 ОСОБА_1 у своїх інтересах та інтересах матері ОСОБА_5 звернулась до нотаріуса про видачу свідоцтв про право на спадщину після смерті ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .
21.07.2020 нотаріус видав ОСОБА_5 та ОСОБА_1 свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_3 (спадкова справа № 61/2020, реєстр № 524) та після смерті ОСОБА_4 (спадкова справа № 62/2020, реєстр №528).

Відтак згідно Інформації Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за позивачкою ОСОБА_1 21.07.2020 зареєстровано право власності на 1/20 частку на вказане домоволодіння, набутої на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 21.07.2020 (після смерті батька ОСОБА_3 ). За ОСОБА_5 зареєстровано право власності на 1/20 частку набутої на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 21.07.2020 (після смерті чоловіка ОСОБА_3 ).; 1/5 та 1/20 частки на підставі свідоцтв про право на спадщину за законом (після смерті сина ОСОБА_4 ).
ІНФОРМАЦІЯ_7 померла ОСОБА_5 , згідно заповіту, посвідченого 20.09.2018 Верхнянською сільською радою ОТГ Калуського району, спадкоємцем майна ОСОБА_5 є її дочка ОСОБА_10 . 
Позивачка ОСОБА_10 пред`явила позов у якому просила визнати за нею в порядку спадкування за заповітом після смерті матері право власності на спадкове майно – житловий будинок із господарськими будівлями та спорудами, за адресою по АДРЕСА_1 в цілому, посилаючись на те, що державний реєстратор не мав права виносити рішення про реєстрацію права власності на майно виходячи із рівності часток кожного із членів сім`ї ( ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_11 ОСОБА_12 ) по 1/5 частці. 
Разом з тим, із змісту позовної заяви вбачається, що позивачка не заперечує належність спірного домоволодіння до суспільної групи колгоспний двір, однак вважає, що відповідачка ОСОБА_2 втратила право на частку в майні колгоспного двору, так як вибула з двору і протягом трьох років не витребувала належну їй частку у майні двору.
Встановлено, що державна реєстрація права власності на спірне домоволодіння проведена державним реєстратором саме за заявою позивачки ОСОБА_1 на підставі поданого нею пакету документів.
Так, Інформаційна довідка про державну реєстрацію прав власності на домоволодіння, проведену 27.11.2019 містить перелік документів які стали підставою для прийняття рішення про реєстрацію за позивачкою та її матір`ю права власності по 1/5 частці за кожною, зокрема: довідка ОБТІ від 03.10.2018 № 00489; копія свідоцтва про право власності видане 10.04.1990 виконкомом Верхнянської сільської ради; довідка № 284 від 23.10.2019. видана Верхнянською сільською радою.
Копії зазначених документів наявні в матеріалах цієї справи.
Так, архівна довідка ОБТІ від 03.10.2018 № 00489, підтверджує наявність зареєстрованого за членами колгоспного двору, головою якого являвся ОСОБА_3 , права власності на домоволодіння АДРЕСА_2 .
Довідка сільської ради підтверджує факт проживання членів колгоспного двору: ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_8 , ОСОБА_7 в АДРЕСА_1 станом на 01.06.1991.
Копія свідоцтва про право власності на спірний житловий будинок, виданого виконавчим комітетом Верхнянської сільської ради від 10 квітня 1990 року, засвідчує право власності на нього колгоспного двору, головою якого є ОСОБА_4 , однак така не містить підпису та печатки органу, що його видав.
Відповідно до ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (державна реєстрація прав) це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Згідно п. 4 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» однією з основних засад державної реєстрації прав є внесення відомостей до Державного реєстру виключно на підставах та в порядку, визначених цим Законом.
Відповідно до ч. 4 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав та їх обтяжень була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав та їх обтяжень діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав та їх обтяжень.
Таким чином, закон передбачає можливість державної реєстрації права власності та інших речових прав на земельні ділянки або об`єкти нерухомого майна, реєстрація яких була проведена до 1 січня 2013 року, на підставі відомостей з Реєстру прав власності на нерухоме майно та паперових носіїв інформації (реєстрові книги, реєстраційні справи БТІ) у разі втрати, пошкодження або псування оригіналів відповідних документів.
Суд першої інстанції правильно зазначив про те, що державна реєстрація права власності на спірне домоволодіння, проведена державним реєстратором на підставі відомостей з архівних джерел, зокрема архівної довідки ОБТІ від 03.10.2018 №00489 у якій підтверджено реєстрацію права власності на нерухоме майно 10.04.1990, реєстрова книга №1, реєстровий № 76.
Відповідно до ст. 120 ЦК УРСР (в редакції від 18.07.1963) майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності.
Згідно з ч. 2 ст. 123 ЦК УРСР (в редакції від 18.07.1963) розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних.
Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних.
Згідно зі ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.
Статтями 1217 та 1223 цього Кодексу встановлено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Відповідно до ст. 1223 ЦК Кодексу право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.
Згідно зі ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.
Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття.
Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право власності на спірний житловий будинок, виданого виконавчим комітетом Верхнянської сільської ради від 10 квітня 1990 року, право власності на нього належить колгоспному двору, головою якого є ОСОБА_4 .
Як станом на час видачі свідоцтва про право власності на будинок так і станом на 15 квітня 1991 року у зазначеному господарстві проживали ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_13 , ОСОБА_7 та набули права власності в колгоспному дворі у рівних частках, тобто по 1/5 частці кожен, ніхто із членів колгоспного двору таку частку не втратив.
Зібраними в справі доказами встановлено, що належну ОСОБА_3 1/5 частку, після його смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 успадкували: дружина ОСОБА_5 та діти ОСОБА_4 , ОСОБА_8 , та ОСОБА_7 по 1/20 частці кожен.
Належні ОСОБА_4 1/5 частки як члена колгоспного двору та 1/20 частка успадкована ним після смерті батька, успадковані його матір`ю ОСОБА_5 , про що нотаріусом видано свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , та зареєстровано в Державному реєстрі право власності в порядку спадкування на відповідні частки.
Як у позовній заяві так і в апеляційній скарзі ОСОБА_1 не навела доказів того, що спірний житловий будинок не належав до суспільної групи колгоспний двір та що відповідачка ОСОБА_2 не була членом колгоспного двору чи втратила право на частку у майні колгоспного двору.
Колегія суддів дійшла висновку про відхилення клопотання ОСОБА_1 про витребування матеріалів на підставі яких державний реєстратор ЦНАП Калуської міської ради здійснив реєстраційні дії, а також матеріалів спадкової справи в приватного нотаріуса Локатир Н. В., оскільки в справі наявні належним чином засвідчені копії таких матеріалів.
Окрім того, колегія суддів зауважує також, що як реєстраційні дії Державного реєстратора так і видача свідоцтв про право на спадщину були оформлені саме за заявою позивачки ОСОБА_1 , на підставі поданих нею документів.
Колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги про те, що при державній реєстрації права власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою по АДРЕСА_1 державним реєстратором невірно визначено частки його співвласників, а відтак і при оформленні спадкових прав на вказане домоволодіння невірно визначено спадкову масу не знайшли свого підтвердження, а отже і вимоги позивачки про визнання за нею права власності у порядку спадкування за заповітом після смерті матері ОСОБА_5 на ціле домоволодіння є необґрунтованими.
Таким чином, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновки суду першої інстанції, та не містять підстав для скасування або зміни судового рішення.
Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що судом неправильно встановлено учасника справи та його процесуальний статус – приватного нотаріуса Калуського районного територіального округу Івано-Франківської області Локатир М. В., яка є відповідачем у справі, а не третьою особою без самостійних вимог.
Відповідач є обов`язковим учасником цивільного процесу — його стороною. Основною ознакою сторін цивільного процесу є їхня особиста і безпосередня заінтересованість; саме сторони є суб`єктами правовідношення, з приводу якого виник спір. Крім того, відповідач є тією особою, на яку вказує позивач як на порушника свого права.
Нотаріус є публічною особою, якій державою надано повноваження щодо посвідчення прав і фактів, які мають юридичне значення, та вчинення інших нотаріальних дій з метою надання їм юридичної вірогідності. Вчиняючи нотаріальні дії, нотаріус діє неупереджено, він не може діяти в інтересах жодної з осіб - учасника нотаріальної дії. Нотаріус не стає учасником цивільних правовідносин між цими особами, а отже, не може порушувати цивільні права, які є змістом цих відносин. Відсутня і процесуальна заінтересованість нотаріуса в предметі спору та реалізації прийнятого рішення.
Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача, натомість встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.
Пред`являючи позов у цій справі ОСОБА_10 правильно зазначила приватного нотаріуса Калуського районного територіального округу Івано-Франківської області Локатир М. В. як третю особу без самостійних вимог, а не відповідачем.
Викладене узгоджується із висновками Верховного Суду, висловленими у постановах від 14 серпня 2019 року у справі № 519/77/18 (провадження № 61-10311св19) та від 15 квітня 2020 року у справі № 474/106/18 (провадження № 61-13847св19).
Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки оскаржуване рішення суду постановлено з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.
Що стосується доводів апеляційної скарги стосовно ухвалення додаткового рішення, то слід зазначити наступне.
Встановлено, що інтереси відповідачки ОСОБА_2 у суді першої інстанції представляв адвокат Кобзан Р. М. 
На підтвердження понесених витрат ОСОБА_2 подала угоду про надання правової допомоги адвокатом Кобзан Р. М. від 17.04.2025 року; акт приймання-передачі виконаних робіт від 31.10.2025 за договором про надання правової допомоги від 17.04.2025; квитанцію № 424629 від 31.10.2025; ордер про надання правничої допомоги від 17.04.2025.
Так, згідно акту приймання-передачі виконаних робіт від 31.10.2025 за договором про надання правової допомоги від 17.04.2025 встановлено, що адвокат Кобзан Р. М. згідно угоди № б/н від 17.04.2025 надавав правову допомогу ОСОБА_2 . Година роботи адвоката сторонами визначена у розмірі 20% від розміру мінімальної заробітної плати за 1 год роботи в справі № 345/409/25, (тобто в справі яка є предметом апеляційного перегляду).
Витрати адвоката складають: консультація щодо правових питань права власності колгоспного двору та спадкових прав - 800 грн; ознайомлення з позовною заявою та доданими доказами, опрацювання законодавства щодо спірних правовідносин, збір письмових доказів 3200 грн; підготовка відзиву на позовну заяву - 1600 грн; підготовка заперечення від 22.05.2025 – 1600 грн; участь у семи судових засіданнях - 3200 грн, а всього 10400 грн, 
Про оплату витрат у розмірі 10400 грн адвокатом Кобзан Р. М. видано квитанцію № 424629 від 31.10.2025.
Статтею 141 ЦПК України передбачено вирішення питання розподілу судових витрат між сторонами.
Відповідно до ч. 2 ст.141ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:
1) у разі задоволення позову - на відповідача;
2) у разі відмови в позові - на позивача;
3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Судові витрати, згідно ст.133 ЦПК України, складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо) (ч.8 ст. 141 ЦПК України).
Дослідивши надані відповідачкою докази на підтвердження витрат на правничу допомоги, суд першої інстанції правильно зазначив, що такі витрати пов`язані саме із розглядом даної справи, а виконана адвокатом робота знайшла своє відображення у матеріалах справи у складених процесуальних документах та участі в судових засіданнях.
Встановлено, що заява представника відповідачки про відшкодування судових витрат, у відповідності до ч.8 ст. 141 ЦПК України, була подана безпосередньо перед переходом до стадії судових дебатів.
Будь-яких клопотань чи заяв про зменшення витрат на правову допомогу позивачка не подавала.
З огляду на зазначене, суд дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з позивачки на користь відповідачки витрат на правовому допомогу в розмірі 10400 грн.
Посилання в апеляційній скарзі на те, що відповідно до додатку № 1 до Договору про надання правової допомоги від 17.04.2025 – Акту приймання-передачі виконаних робіт за Договором про надання правової допомоги – всього гонорару за підготовку матеріалів до суду про стягнення аліментів становить 10 тис. 400 грн на які видано квитанцію № 424629 від 31.10.2025, і такий доказ є неналежним не заслуговують на увагу, оскільки в акті відображені всі надані послуги як з виготовлення заяв по суті заявленого позову так і участі у судових засіданнях із зазначенням дат їх проведення саме в справі № 345/409/25, тобто за позовом ОСОБА_14 до відповідачки у справі, що переглядається.
Зазначення в останньому абзаці акту приймання-передачі про те, що гонорар за підготовку матеріалів про стягнення аліментів до суду становить 10 тис. 400 грн в частині формулювання «про стягнення аліментів» є технічною помилкою, та не може слугувати підставою для скасування правильного по суті додаткового рішення в справі.
Оскільки при відкритті апеляційного провадження в справі, за заявою позивачки ОСОБА_1 було відстрочено сплату судового збору за подання апеляційної скарги на рішення суду у розмірі 4360,32 грн, то зважаючи на те, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, то з ОСОБА_1 слід стягнути вказану суму судового збору в дохід держави.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 381- 384, 389, 390 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Калуського міськрайонного суду від 30 жовтня 2025 року та додаткове рішення Калуського міськрайонного суду від 12 листопада 2025 року – без змін.
Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП НОМЕР_2 адреса: АДРЕСА_1 ) на користь держави судовий збір у розмірі 4 360,32 грн.
Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 12 лютого 2026 року.

Головуюча       О. В. Пнівчук
Судді:        В. М. Луганська
О.О. Томин