СУМСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
17 березня 2026 року Справа № 640/713/20 
Сумський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді - Прилипчука О.А.,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін в приміщенні суду в м. Суми адміністративну справу №640/713/20 
за позовом ОСОБА_1 
до Міністерства оборони України 
про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,-
В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Міністерства оборони України, в якому просить:
- визнати протиправним та скасувати наказ Державного секретаря Міністерства оборони України від 10.12.2019 № 288 в частині припинення державної служби та звільнення з роботи ОСОБА_1 ;
- поновити ОСОБА_1 на державній службі на посадові головного спеціаліста сектору закупівель через Агенцію НАТО з підтримки та постачання управління проведення закупівель Департаменту державних закупівель та постачання матеріальних ресурсів Міністерства оборони України;
- стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 10.12.2019 по день ухвалення судом рішення у справі;
Також позивач просить покласти на відповідача судові витрати, які складаються з витрат на професійну правову допомогу.
Позовні вимоги мотивовані тим, що 10 грудня 2019 року наказом державного секретаря Міністерства оборони України № 288 позивачка була звільнена з посади головного спеціаліста сектору закупівлі через Агенцію НАТО з підтримки та постачання в Департаменті державних закупівель та постачання матеріальних ресурсів Міністерства оборони України на підставі п. 2 ч. 1 ст. 84 Закону України “Про державну службу” (у зв`язку із встановленням факту наявності у державного службовця громадянства іноземної держави). 
Не погоджуючись із спірним наказом, позивачка зазначає, що на момент окупації та подальшого фактичного приєднання території АР Крим та м. Севастополь до складу рф, позивачка працювала закордоном, в м. Йоханнесбург (ПАР). У зв`язку з тим, що вона з 24 квітня 2007 року була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , окупаційна влада поширила на неї дію федерального закону № НОМЕР_1 та в односторонньому порядку визнала її громадянкою рф. Окупаційні органи федеральної міграційної служби росії самовільно, без її згоди, виготовили на її ім`я паспортний документ НОМЕР_2 та видали його матері позивачки у червні 2014 року. Після повернення з ПАР до м. Севастополь, позивачка не повертала паспортний документ окупаційним органам влади. По-перше, тому що згідно національного законодавства України таке громадянство не створювало для неї правових наслідків. По-друге, цей документ дозволяв мінімізувати ризики та негативні наслідки окупації, наявні для осіб, що постійно проживають в Криму після його окупації та анексії.
Позивачка наголошує, що не набувала іноземного громадянства в розумінні ст. 84 Закону України “Про державну службу”, так як таке громадянство не визнається Україною та не створює для неї правових наслідків. В будь-якому разі, паспортний документ, виданий на підтвердження автоматичного громадянства, так званими “органами Федеральної міграційної служби РФ” є нікчемним та не може створювати правових наслідків для позивачки, так як цей документ виданий: на підставі законодавства держави-агресора всупереч нормам міжнародного права, органом окупаційної влади, який був незаконно створений на території Кримського півострову та на підставі рішення (акту) посадових осіб окупаційної влади, які здійснюють свої повноваження всупереч законодавству України та нормам міжнародного права. 
Врахування відповідачем паспортного документу РФ під час прийняття рішення про звільнення ОСОБА_1 з державної служби не лише порушує норми міжнародного та національного права, але й прямо свідчить про визнання МО України легітимності та законності присутності окупаційної влади на території АР Крим та м. Севастополя, що є неприпустимим в умовах триваючого збройного конфлікту з Російською Федерацією.
Таким чином, оскаржуваний наказ про звільнення ОСОБА_1 з державної служби було винесено незаконно, у зв`язку з чим вона має бути поновленою на посаді одночасно з виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Ухвалою суду від 21.01.2020 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито спрощене провадження у справі без повідомлення (виклику) сторін.
06.03.2020 на адресу суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому він позовні вимоги не визнає. Зазначає, що згідно статті 84 частини другої Закону України “Про державну службу” підставами для припинення державної служби у зв`язку із втратою права на державну службу або його обмеженням є зокрема, встановлення факту наявності у державного службовця громадянства іноземної держави або набуття такого громадянства під час проходження державної служби.
Представник відповідача зауважує, що позивачка визнає факт отримання інформації та паспорта громадянки рф ще у жовтні 2014 року. Підтверджує факт його володіння, а також те, що вона його не здала органу, що його видав, у встановленому законом порядку. Більше того, починаючи з жовтня 2014 року по вересень 2019 року позивачка у встановленому порядку не звернулася до суду про визнання такого документу недійсним, встановити факт його відсутності. Крім того, позивачці достеменно відомий був процес вирішення зазначеного питання у національних судах України, але позивачка такої заяви до національних судів України не подала.
Натомість, у вересні 2019 року, маючи паспорт громадянки рф та знаючи про заборону подвійного громадянства в Україні, а тим більше не можливість вступу на державну службу в Україні за наявних обставин, позивачка свідомо приховала цей факт, особисто написала в особовій картці державного службовця про відсутність у неї іншого громадянства, про що свідчить власноруч заповнена нею картка державного службовця. 
З огляду на вимоги положень Конституції України, законів України, слід прийти до висновку про правомірність дій посадових осіб Міністерства оборони України в частині прийняття рішення про припинення державної служби позивачки.
Враховуючи вищевикладене, відповідач просить відмовити у задоволенні позову.
16.03.2020 представником позивача подано відповідь на відзив, в якій він з аргументами відповідача не погодився, наполягав на задоволенні позовних вимог з підстав, зазначених у позовній заяві.
31.03.2020 представником відповідача подано заперечення на відповідь на відзив, в якому просить відмовити у задоволенні позовних вимог з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву.
Законом України "Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду" від 13.12.2022 року № 2825-IX (далі - Закон № 2825-IX) Окружний адміністративний суд міста Києва ліквідовано, утворено Київський міський окружний адміністративний суд із місцезнаходженням у місті Києві.
На виконання пункту 2 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №2825 (в редакції Закону №3863) проведений автоматизований розподіл адміністративних справ, які не розглянуті Окружним адміністративним судом міста Києва.
За результатами автоматизованого розподілу адміністративних справ, які не розглянуті Окружним адміністративним судом міста Києва, між окружними адміністративними судами України, справа № 640/713/20 передана на розгляд та вирішення Сумському окружному адміністративному суду.
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.03.2025 зазначену справу було передано на розгляд судді Сумського окружного адміністративного суду Кравченку Є.Д.
Ухвалою суду від 14.03.2025 прийнято адміністративну справу №640/713/20 до свого провадження, розгляд справи ухвалено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.
У зв`язку зі звільненням ОСОБА_2 з посади судді Сумського окружного адміністративного суду на підставі Указу Президента України № 957/2025 від 13.12.2025 та наказу голови Сумського окружного адміністративного суду від 08.01.2026 за № 4-ОС та відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями дану справу розподілено судді Прилипчуку О.А.
Ухвалою суду від 13.01.2026 справу прийнято до провадження судді Прилипчука О.А., вирішено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.
Дослідивши матеріали адміністративної справи та зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні відносини, суд виходить з наступних підстав та мотивів.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 07.10.2019 по 10.12.2019 працювала на посаді головного спеціаліста сектору закупівлі через Агенцію НАТО з підтримки та постачання в Департаменті державних закупівель та постачання матеріальних ресурсів Міністерства оборони України, що підтверджується трудовою книжкою позивачки серії НОМЕР_3 (а. с. 20-24).
07.10.2019 державним секретарем Міністерства оборони України прийнято наказ № 233, яким Омельянюк Т.М. призначено на посаду головного спеціаліста сектору закупівлі через Агенцію НАТО з підтримки та постачання в Департаменті державних закупівель та постачання матеріальних ресурсів Міністерства оборони України, з випробувальним строком в один місяць (а. с. 25).
07 листопада 2019 року на підставі наказу державного секретаря Міністерства оборони України № 257 позивачці було присвоєно дев`ятий ранг державного службовця як такій, що успішно пройшла випробування (а. с. 26-27). 
10 грудня 2019 року наказом державного секретаря Міністерства оборони України № 288 ОСОБА_1 була звільнена із займаної посади на підставі п. 2 ч. 1 ст. 84 Закону України “Про державну службу” (у зв`язку із встановленням факту наявності у державного службовця громадянства іноземної держави) (а. с. 28).
Підставою прийняття зазначеного наказу стало подання тимчасово виконуючого обов`язки начальника Управління охорони державної таємниці Міністерства оборони України (а.с. 164), копія паспорта Російської Федерації НОМЕР_4 , код підрозділу 900-002, виданого Федеральною міграційною службою Російської Федерації 18.06.2014 (а.с. 166-168), рішення державного секретаря від 09.12.2019 № 19144/з (вх. № 12834/ДКП від 10.12.2019), рішення державного секретаря Міністерства оборони України від 22 лютого 2019 року № 948/з/12.
Не погодившись із наведеним наказом позивачка звернулася до суду. 
Надаючи оцінку правовідносинам, що виникли між сторонами та спірному рішенню, суд враховує наступне.
Пунктом 1 частиною 2 статті 2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.
Відповідно до ст. 4 Конституції України в Україні існує єдине громадянство. Підстави набуття і припинення громадянства України визначаються законом.
Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно ст. 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Частиною 1 ст. 57 Конституції України визначено, що закони та інші нормативно-правові акти, що визначають права і обов`язки громадян, мають бути доведені до відома населення у порядку, встановленому законом.
Згідно ст. 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.
Незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності.
Пунктом 2 ч. 1 ст. 92 Конституції України передбачено, що виключно законами України визначаються громадянство, правосуб`єктність громадян, статус іноземців та осіб без громадянства.
Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях, визначено Законом України “Про державну службу” від 10 грудня 2015 року № 889-VIII, який набрав чинності 1 травня 2016 року (далі - Закон України “Про державну службу”).
Відповідно до ст. 1 Закону України “Про державну службу” державна служба - це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави, зокрема щодо: 1) аналізу державної політики на загальнодержавному, галузевому і регіональному рівнях та підготовки пропозицій стосовно її формування, у тому числі розроблення та проведення експертизи проектів програм, концепцій, стратегій, проектів законів та інших нормативно-правових актів, проектів міжнародних договорів; 2) забезпечення реалізації державної політики, виконання загальнодержавних, галузевих і регіональних програм, виконання законів та інших нормативно-правових актів; 3) забезпечення надання доступних і якісних адміністративних послуг; 4) здійснення державного нагляду та контролю за дотриманням законодавства; 5) управління державними фінансовими ресурсами, майном та контролю за їх використанням; 6) управління персоналом державних органів; 7) реалізації інших повноважень державного органу, визначених законодавством.
Державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті) (далі - державний орган), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби.
Згідно ч. 1 ст. 3 Закону України “Про державну службу” цей Закон регулює відносини, що виникають у зв`язку із вступом на державну службу, її проходженням та припиненням, визначає правовий статус державного службовця.
За приписами пунктів 2, 5, 9 ч. 1 ст. 4 Закону України “Про державну службу” державна служба здійснюється з дотриманням, з-поміж інших, таких принципів:
- верховенства права - забезпечення пріоритету прав і свобод людини і громадянина відповідно до Конституції України, що визначають зміст та спрямованість діяльності державного службовця під час виконання завдань і функцій держави;
- законності - обов`язок державного службовця діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України;
- доброчесності - спрямованість дій державного службовця на захист публічних інтересів та відмова державного службовця від превалювання приватного інтересу під час здійснення наданих йому повноважень;
- прозорості - відкритість інформації про діяльність державного службовця, крім випадків, визначених Конституцією та законами України.
Державний службовець зобов`язаний дотримуватися Конституції та законів України, діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; дотримуватися принципів державної служби та правил етичної поведінки; додержуватися вимог законодавства у сфері запобігання і протидії корупції; запобігати виникненню реального, потенційного конфлікту інтересів під час проходження державної служби (пункти 1, 2, 9, 10 статті 8 Закону України “Про державну службу”).
Згідно ч. 1 ст. 19 Закону України “Про державну службу” право на державну службу мають повнолітні громадяни України, які вільно володіють державною мовою та яким присвоєно ступінь вищої освіти не нижче: магістра - для посад категорій “А” і “Б”; бакалавра, молодшого бакалавра - для посад категорії “В”.
Разом з тим, п. 6 частини другої цієї статті визначено, що на державну службу не може вступити особа, яка має громадянство іншої держави.
Згідно ч. 3 ст. 21 Закону України “Про державну службу” особа, яка вступає на посаду державної служби вперше, набуває статусу державного службовця з дня публічного складення нею Присяги державного службовця, а особа, яка призначається на посаду державної служби повторно, - з дня призначення на посаду.
Відповідно до ч. 1 ст. 34 Закону України “Про державну службу” особа, призначена на посаду державної служби вперше, публічно складає Присягу державного службовця такого змісту: "Усвідомлюючи свою високу відповідальність, урочисто присягаю, що буду вірно служити Українському народові, дотримуватися Конституції та законів України, втілювати їх у життя, поважати та охороняти права, свободи і законні інтереси людини і громадянина, честь держави, з гідністю нести високе звання державного службовця та сумлінно виконувати свої обов`язки".
Підстави для припинення державної служби визначені ст. 83 Закону України “Про державну службу”, згідно із пунктом 1 частини першої якої державна служба припиняється, у разі втрати права на державну службу або його обмеження.
Згідно із п. 2 ч. 1 ст. 84 Закону України “Про державну службу” підставою для припинення державної служби у зв`язку із втратою права на державну службу або його обмеженням є встановлення факту наявності у державного службовця громадянства іноземної держави або набуття державним службовцем громадянства іноземної держави під час проходження державної служби.
Частиною другою статті 84 цієї статті визначено, що у випадках, зазначених у пунктах 1 - 4 частини першої цієї статті, суб`єкт призначення зобов`язаний звільнити державного службовця у триденний строк з дня настання або встановлення факту, передбаченого цією статтею, якщо інше не встановлено законом, а у випадку, зазначеному у пункті 5 частини першої цієї статті, - у порядку, визначеному статтею 32 цього Закону.
Аналіз зазначених положень закону свідчить про те, що підставою для припинення державної служби особи є встановлення факту наявності у державного службовця громадянства іноземної держави або набуття державним службовцем громадянства іноземної держави під час проходження державної служби.
Вказана обставина є самостійною та безумовною підставою для припинення державної служби у зв`язку із втратою державним службовцем права на державну службу. При цьому, відповідно до вимог ч. 2 ст. 84 Закону №889-VIII, наявність вказаної підстави не надає суб`єкту призначення (роботодавцю) права діяти на власний розсуд, а передбачає імперативний обов`язок - звільнити державного службовця у триденний строк з дня настання або встановлення факту, передбаченого цією статтею.
Як вже встановлено судом, оскаржуваним наказом позивача звільнено відповідно до п.2 ч.1 ст.84 Закону України "Про державну службу" у зв`язку з втратою права на державну службу або його обмеженням внаслідок встановлення факту наявності у державного службовця громадянства іноземної держави.
Суд звертає увагу на те, що в даному випадку мова йде про звільнення працівника на підставі встановленого факту громадянства іншої держави, внаслідок чого позивач втратив право на обіймання посади в державних органах.
При цьому, Верховний Суд, неодноразово аналізуючи в своїх рішеннях текст присяги державного службовця (міститься в Законах України "Про державну службу" від 16.12.1993р. № 3723-XII та від 10.12.2015 р. № 889-VIII), дійшов таких правових висновків.
За змістом Присяги в основі поведінки службовця закладені етичні, правові та службово-дисциплінарні норми поведінки, недодержання яких утворює факт порушення Присяги. Тому, складаючи Присягу, службовець покладає на себе не тільки певні службові зобов`язання, але й моральну відповідальність за їх виконання.
Присяга має правову природу одностороннього, індивідуального, публічно-правового характеру, конституційного зобов`язання державного службовця.
Таким чином, порушення Присяги слід розуміти як скоєння державним службовцем проступку (вчинку) проти інтересів служби, який суперечить покладеним на нього обов`язкам, підриває довіру до нього як до носія влади, що призводить до приниження авторитету державного органу та унеможливлює подальше виконання ним своїх обов`язків.
Присяга державного службовця передбачає зобов`язання виконувати обов`язки сумлінно.
Тобто порушення Присяги - це несумлінне, недобросовісне виконання обов`язків державного службовця. Про несумлінність дій (бездіяльності) державного службовця свідчить невиконання обов`язків умисно або внаслідок недбалого ставлення до них.
Як встановлено судом, позивачка є громадянкою України, що підтверджується копією паспорта серії НОМЕР_5 , а отже повинна додержуватись ст. 68 Конституції України та Законів України, Закону України "Про державну службу", присяги Державного службовця.
Копія трудової книжки ОСОБА_3 Серії НОМЕР_3 (а.с. 20-24) містить зокрема наступні відомості:
- 07.10.2019 призначено за результатами конкурсу на посаду головного спеціаліста сектору закупівлі через Агенцію НАТО з підтримки та постачання управління проведення закупівель Департаменту державних закупівель та постачання матеріальних ресурсів Міністерства оборони України з випробуванням строком на один місяць (наказ ДС МОУ від 07.10.2019 №233);
- 07.10.2019 прийнято Присягу державного службовця;
- 07.11.2019 присвоєно 9 ранг державного службовця (наказ ДС МОУ №257 від 07.11.2019);
- 10.12.2019 припинено державну службу та звільнено з роботи відповідно до пункту 2 частини першої статті 84 Закону України "Про державну службу" у зв`язку з встановленням факту наявності у державного службовця громадянства іноземної держави (наказ ДС МОУ №288 від 10.12.2019).
Частинами 3, 4 ст.36 Закону України “Про державну службу” передбачено, що підписаний текст Присяги державного службовця є складовою особової справи державного службовця. Про складення Присяги державного службовця робиться запис у трудовій книжці державного службовця.
У разі відмови особи від складення Присяги державного службовця вона вважається такою, що відмовилася від зайняття посади державної служби, і акт про її призначення на посаду скасовується суб`єктом призначення. У такому разі застосовується відкладене право суб`єкта призначення на повторне визначення переможця конкурсу.
Стаття 37 Закону України “Про державну службу” встановлено, що стосовно кожного державного службовця ведеться особова справа, складовою якої є особова картка встановленого зразка, затвердженого Наказом Національного агентства України з питань державної служби 05.08.2016 №156, в якій зазначаються, в тому числі, громадянство, зазначається назва країни, громадянином якої є претендент на посаду. Рядок “Реєстраційний номер облікової картки платника податків (за наявності)” та пункти 1-13, 15, 16, 30, 31 заповнює претендент на посаду.
Як встановлено з наявної в матеріалах справи особової картки державного службовця ОСОБА_1 (а.с. 154-159), при вступі на державну службу позивач власноручно вказала про те, що вона не є громадянином іншої держави, тобто приховала факт про те, що вона мала паспорт громадянина російської федерації, хоча мала повідомити про це відповідні органи, що вказує на невідповідність даних та на недодержання позивачем вимог Конституції України, Закону України "Про державну службу", присяги Державного службовця. 
Крім того, згідно п.1 ч.2 ст.23 Закону України “Про державну таємницю” у наданні допуску до державної таємниці може бути відмовлено також у разі повідомлення громадянином під час оформлення допуску недостовірних відомостей про себе.
Статтею 28 Закону України “Про державну таємницю” громадянин, якому надано допуск до державної таємниці, зобов`язаний повідомляти посадових осіб, які надали йому доступ до державної таємниці, та відповідні режимно-секретні органи про виникнення обставин, передбачених статтею 23 цього Закону або інших обставин, що перешкоджають збереженню довіреної йому державної таємниці.
Судом встановлено, що 09.12.2019 під час оформлення документів для надання доступу до державної таємниці позивачка власноруч склала та підписала на ім`я начальника управління охорони державної таємниці Міністерства оборони України пояснювальну записку, в якій вказала що під час оформлення правдивих відомостей (анкетних даних) вона чистосердечно інформує, що станом на 9 грудня вона являється громадянкою рф, паспорт номер 900-002, виданий 18.06.2014 Федеральною міграційною службою рф. В подальшому бажає відмовитись від громадянства рф встановленим законодавством України порядком (а.с. 165).
09.12.2019 т.в.о. начальника управління охорони державної таємниці Міністерства оборони України Володимир Сизончик склав подання № 19144 на ім`я Державного секретаря Міністерства оборони України, яким доповів, що 09 грудня 2019 року під час оформлення документальних матеріалів на допуск до державної таємниці за формою 3 державним службовцем ОСОБА_1 , яка призначена на посаду головного спеціаліста сектору закупівлі через Агенцію НАТО з підтримки та постачання матеріальних ресурсів Міністерства оборони України наказом по особовому складу від 07 жовтня 2019 року № 233 встановлений факт наявності у неї громадянства іноземної держави (російської федерації). Копії власноручного письмового пояснення ОСОБА_1 та паспорта громадянина російської федерації додаються (а.с. 164).
У позовній заяві позивачка підтверджує факт написання вказаної пояснювальної записки, зауважуючи, що написала її на вимогу та під диктовку начальника управління охорони державної таємниці Міністерства оборони України ОСОБА_4 .
Проте, суд критично ставиться до такого посилання позивачки, оскільки жодних належних доказів факту здійснення на неї тиску під час написання пояснювальної записки позивачкою надано не було, матеріали справи не містять.
В матеріалах справи наявна фотокопія паспорта громадянина російської федерації номер НОМЕР_4 (орган видачі 900-002 ФМС РФ в Республіці Крим) (а.с. 31-32, 166-168). При цьому анкетні дані, зокрема, прізвище, ім`я та по-батькові, дата народження, місце народження особи, на ім`я якої видано зазначений паспорт, співпадають з анкетними даними паспорта, виданого на ім`я позивачки ОСОБА_1 , як громадянці України.
У позовній заяві позивач визнає наявність у неї вище зазначеного паспорту громадянина російської федерації, однак стверджує, що його отримання не створює ніяких правових наслідків.
Проте, суд вважає неспроможним аргумент позивачки про відсутність правових наслідків отримання паспорту громадянки рф, з огляду на те, що ОСОБА_1 самостійно підтвердила факт наявності громадянства іншої держави (російської федерації) у пояснювальній записці від 09.12.2019.
Таким чином, позивачем як при вступі на державну службу, так і під час її проходження, було приховано обставини, які стали підставою для її звільнення, при цьому, у разі, якщо позивач мала бажання позбутися громадянства російської федерації, вона повинна була звернутися до відповідних органів із заявою про позбавлення громадянства у встановленому Законом порядку, але такою можливістю не скористалася, натомість, як слідує зі змісту позовної заяви, до 10.10.2019 зберігала паспорт громадянина рф у себе.
Приписами ч.5 ст.42 Закону України “Про зайнятість населення” іноземці та особи без громадянства не можуть призначатися на посаду або займатися трудовою діяльністю у разі, коли відповідно до законодавства призначення на відповідну посаду або провадження відповідного виду діяльності пов`язане з належністю до громадянства України, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Згідно п. 6 ч. 2 ст. 19 Закону України “Про державну службу” на державну службу не може вступити особа, яка має громадянство іншої держави.
Як було зазначено вище п.1 ч.1 ст.83 державна служба припиняється у разі втрати права на державну службу або його обмеження (стаття 84 цього Закону). Підставами для припинення державної служби у зв`язку із втратою права на державну службу або його обмеженням є встановлення факту наявності у державного службовця громадянства іноземної держави.
У випадках, зазначених у пунктах 1-4, 6 частини першої цієї статті, суб`єкт призначення зобов`язаний звільнити державного службовця у триденний строк з дня настання або встановлення факту, передбаченого цією статтею, якщо інше не встановлено законом, а у випадку, зазначеному у пункті 5 частини першої цієї статті, - у порядку, визначеному статтею 32 цього Закону.
Згідно з частинами 1, 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
За таких обставин у суду відсутні підстави для висновку, що отримані відповідачем докази в частині наявності у позивачки громадянства російської федерації є неналежними чи недопустимими або отримані з порушенням встановленого порядку. Тим більше, що наявність громадянства російської федерації позивачкою не спростовано під час розгляду справи. Вище зазначені пояснювальна записка, подання т.в.о. начальника Управління охорони державної таємниці Міністерства оборони України, копія паспорта громадянина російської федерації НОМЕР_4 , код підрозділу 900-002, виданого Федеральною міграційною службою Російської Федерації 18.06.2014, є достатніми для висновку про наявність у позивачки громадянства російської федерації, що стала підставою для припинення державної служби та звільнення останньої з роботи.
Також, як вбачається із листа Адміністрації Державної прикордонної служби України від 12.02.2020 № 0.184-4893/0/15-20-Вих. (а.с. 183) та інформації, зазначеної представником позивача у відповіді на відзив (а.с. 181), протягом 2014-2017 років ОСОБА_1 неодноразово перетинала адміністративний кордон з тимчасово окупованою територією АР Крим, однак жодних дій, спрямованих на відмову від громадянства рф, не вчинила.
За таких обставин одним з факторів, що в сукупності підлягають оцінці судом, є поведінка позивача, яка мала можливість своїми діями сприяти припиненню громадянства іншої держави, і бездіяльність позивача є непрямим свідченням про її небажання впливати на вказану обставину.
Щоб держава-відповідач могла для позбавлення заявника захисту посилатися у суді на його статус державного службовця, повинні бути дотримані дві умови. По-перше, законодавство держави повинно чітко передбачати позбавлення осіб, що займають певні посади або категорії посад, права на звернення до Суду. По-друге, таке позбавлення має бути обґрунтованим об`єктивними підставами, пов`язаними з інтересами держави (рішення Європейського суду у справі "Vilho Eskelinen and Others v. Finland").
Статтею 242 КАС України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
На думку суду, позивачем не доведено протиправності оскаржуваного наказу з урахуванням вимог, встановлених частиною 2 статті 19 Конституції України та частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог та системного аналізу положень законодавства України, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.
Позовні вимоги про поновлення позивача на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є похідними від позовних вимог про визнання протиправним та скасування наказу Державного секретаря Міністерства оборони України від 10.12.2019 № 288 в частині припинення державної служби та звільнення з роботи ОСОБА_1 , відтак задоволенню не підлягають.
Підстави для розподілу судових витрат відсутні. 
Керуючись ст.ст. 90, 139, 143, 241-246, 250, 255, 295 КАС України, суд, -
В И Р І Ш И В:
В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії – відмовити.
Рішення може бути оскаржено до Шостого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення рішення. 
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. 
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя   О.А. Прилипчук