ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
вул. Пирогова, 29, м. Вінниця, 21018, тел./факс (0432)55-80-00, (0432)55-80-06 E-mail: inbox@vn.arbitr.gov.ua 
___________________________________________________________________________

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" квітня 2026 р. Cправа № 902/1656/25  

Господарський суд Вінницької області у складі судді Шамшуріної Марії Вікторівни, за участю секретаря судового засідання Багулової Є.О., 
розглянувши за правилами загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні матеріали справи 
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Селтік Агро", 23130, Вінницька область, Жмеринський район, селище міського типу Браїлів (з), Урочище Катеринівка, будинок 2, ідентифікаційний код юридичної особи 44818247 
до відповідача-1 Фермерського господарства "Август В.А.", 24248, Вінницька обл., Тульчинський (Томашпільський) район, село Марківка, вулиця Шкільна, будинок 77, ідентифікаційний код юридичної особи 35143631
до відповідача-2 ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; ІНФОРМАЦІЯ_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 )
про стягнення 4 915 404,63 гривень
за участю представників:
від позивача – адвокат Хмарська Я.В., згідно ордеру
від відповідача-1 – не з`явився
від відповідача-2 – не з`явився

В С Т А Н О В И В: 
До Господарського суду Вінницької області 05.12.2025 року надійшла позовна заява № б/н від 05.12.2025 (вх. № 1771/25 від 05.12.2025) за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Селтік Агро" до Фермерського господарства "Август В.А." про стягнення заборгованості, що виникла внаслідок невиконання відповідачем укладеного між сторонами договору поставки № 47 від 19.03.2025 у розмірі 4 915 404,63 гривень, з яких: 3 772 278,94 гривень основного боргу, 152 516,05 гривень пені, 236 153,86 гривень 48% річних, 754 455,78 гривень 20% штрафу.
Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.12.2025 справу розподілено судді Шамшуріній М.В.
Ухвалою від 10.12.2025 судом прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі 902/1656/25, розгляд справи постановлено здійснювати за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання у справі призначено на 08.01.2026 о 09:30 год.
12.12.2025 до суду від позивача надійшло клопотання № б/н від 12.12.2025 (вх. № 01-34/13422/25 від 12.12.2025) про залучення до участі у справі у якості співвідповідача ОСОБА_1 .
07.01.2026 до суду від позивача надійшло клопотання № б/н від 07.01.2026 (вх. № 01-34/139/25 від 07.01.2026) про відкладення судового засідання на іншу дату, у зв`язку з веденням переговорів щодо мирного врегулювання спору.
Ухвалою від 08.01.2026 судом задоволено клопотання представника Товариства з обмеженою відповідальністю "Селтік Агро" № б/н від 07.01.2026 (вх. № 01-34/139/25 від 07.01.2026) про відкладення судового засідання, постановлено відкласти підготовче засідання у справі № 902/1656/25 на 29.01.2026 о 15:00 год.
Ухвалою від 29.01.2026 судом задоволено клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю "Селтік Агро" № б/н від 12.12.2025 (вх. № 01-34/13422/25 від 12.12.2025) про залучення співвідповідача у справі № 902/1656/25, залучено до участі у справі № 902/1656/25 в якості співвідповідача ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), продовжено строк підготовчого провадження у справі № 902/1656/25 на 30 днів та відкладено підготовче засідання у справі № 902/1656/25 на 19.02.2026 о 12:00 год.
Ухвалою від 19.02.2026 року закрито підготовче провадження у справі № 902/1656/25 та призначено справу № 902/1656/25 до судового розгляду по суті у судовому засіданні 19.03.2026 року о 10:00 год.
За наслідком судового засідання 19.03.2026 судом постановлено ухвалу про оголошення перерви у судовому засіданні з розгляду справи № 902/1656/25 по суті до 09:30 год. 02.04.2026, яку занесено до протоколу судового засідання.
На визначену судом дату у судове засідання з`явився представник позивача. Представник відповідача-1, відповідач-2 у судове засідання не з`явилися. Про дату, місце та час судового засідання відповідачі повідомлені завчасно та належним чином ухвалою суду від 19.03.2026, про що свідчить відповідна довідка про доставку електронного листа та трекінг поштового відправлення.
Частиною 1 статті 202 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) визначено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
Згідно пункту 1 частини 3 статті 202 ГПК України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.
Відповідно до пункту 2 частини 3 статті 202 ГПК України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.
Приймаючи до уваги, що учасників справи було належним чином повідомлено про судове засідання у справі та на засадах відкритості і гласності судового процесу учасникам справи створено всі необхідні умови для захисту їх прав та охоронюваних законом інтересів, а відповідачі у свою чергу не скористалися наданим їм правом участі у розгляді справи і їх неявка у судове засідання не є перешкодою для розгляду справи, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності представника відповідача-1 та відповідача-2 за наявними матеріалами. 
Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила позовні вимоги задовольнити та стягнути з відповідачів судові витрати на сплату судового збору та судових витрат на професійну правничу допомогу.
За наслідками розгляду справи, суд оголосив про перехід до стадії ухвалення рішення у справі та повідомив час проголошення вступної та резолютивної частин рішення. 
На оголошення вступної та резолютивної частин рішення учасники справи не з`явилися, у зв`язку з чим вступна та резолютивна частина рішення долучена до матеріалів справи без його проголошення.

Суть спору:
Товариство з обмеженою відповідальністю "Селтік Агро" звернулося до Господарського суду Вінницької області з позовом до Фермерського господарства "Август В.А." та до ОСОБА_1 про солідарне стягнення заборгованості у розмірі 4 915 404,63 гривень, з яких: 3 772 278,94 гривень основного боргу, 152 516,05 гривень пені, 236 153,86 гривень 48% річних, 754 455,78 гривень 20% штрафу.
На обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що заявлена до стягнення заборгованість виникла внаслідок неналежного виконання відповідачем-1 зобов`язань за договором поставки № 47 від 19.03.2025 в частині здійснення своєчасної та повної оплати за отриманий товар.
Щодо вимоги про солідарне стягнення заборгованості з Фермерського господарства "Август В.А." та до ОСОБА_1 позивач зазначив, що 19.03.2025 року між позивачем та відповідачем-2 укладено договір поруки, за умовами якого ОСОБА_1 як поручитель зобов`язався перед Товариством з обмеженою відповідальністю "Селтік Агро" у повному обсязі солідарно відповідати за порушення Фермерським господарством "Август В.А." взятих на себе забезпечених порукою зобов`язань за договором поставки № 47 від 19.03.2025.
За твердженням позивача, неналежне виконання відповідачами взятих на себе зобов`язань за договором поставки та договором поруки стало підставою для звернення позивача із позовом до суду про солідарне стягнення заборгованості у примусовому порядку. 
Відповідачі своїм процесуальним правом надання відзиву на позов не скористалися, будь-яких заяв, клопотань або заперечень щодо заявлених вимог не заявляли.
Розглянувши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено таке.
19 березня 2025 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Селтік Агро" (далі - постачальник, позивач) та Фермерським господарством "Август В.А." (далі - покупець, відповідач-1) укладено договір поставки № 47 (далі - договір) (т. 1 а.с. 12-15).
Пунктом 1.1. договору сторонами визначено, що у порядку та на умовах, визначених цим договором, постачальник зобов`язується поставити (передати) у власність покупця товар, вказаний у специфікації (додатку) та/або видатковій накладній, що є невід`ємними додатками до цього договору, а покупець зобов`язується прийняти цей товар та своєчасно здійснити його оплату.
Згідно пункту 1.2. договору найменування (асортимент, номенклатура) товару, його кількість, ціна, строки та умови поставки, строки оплати товару (доларовий еквівалент), а також інші умови, визначаються у специфікації (додатку), що є невід`ємним додатком до цього договору. У разі відсутності специфікації (додатку) товару поставляється на умовах EXW (Інкотермс 2010) за найменуванням (асортиментом, номенклатурою), у кількості та за ціною, що зазначено у видатковій накладній, та підлягає оплаті покупцем протягом 3 (трьох) банківських днів з моменту поставки партії товару.
Відповідно до пункту 1.3. договору поставка товару здійснюється партіями. Під партією слід розуміти ту кількість товару, яка зазначена у специфікації (додатку) та/або у видатковій накладній.
Пунктом 1.4. договору визначено, що якщо інше не обумовлене у специфікаціях (додатках) до цього договору, товар поставляється на умовах EXW (Інкотермс 2010), місце отримання вказане в графі "Базис поставки" в специфікації (додатку) до цього договору.
За умовами пункту 1.5. договору у випадку здійснення поставки товару після отримання 100% передоплати від покупця специфікація (додаток) сторонами не підписується. Постачальник залишає за собою право здійснити поставку товару без отримання передоплати, при цьому така партія товару має бути оплачена покупцем протягом 3 (трьох) банківських днів з моменту поставки партії товару.
Згідно пункту 1.6. договору датою поставки є дата видаткової накладної. Покупець зобов`язаний надати постачальнику довіреність на отримання товарно-матеріальних цінностей, якою уповноважує певну особу на отримання товару. Товар може бути відвантажений постачальником без довіреності у випадку підписання видаткової накладної уповноваженою особою при скріпленні печаткою покупця (в тому числі номерною).
Відповідно до пункту 1.7. договору після отримання товару та підписання видаткової накладної покупець зобов`язаний протягом 1 (одного) робочого дня направити постачальнику підписану і скріплену печаткою видаткову накладну спочатку шляхом факсимільного або електронного зв`язку, а потім рекомендованим листом.
Пунктом 2.1. договору визначено, що загальна ціна договору складається з суми вартості всіх партій товару, поставлених постачальником протягом строку дії даного договору, із врахуванням вимог пунктів 2.2-2.3 договору, що є беззаперечним правом постачальника. 
Застереження: сторони встановлюють, що ціни на непоставлений/неоплачений товар, визначені на день підписання специфікації (додатку) та/або видаткової накладної втрачають свою силу у випадку та в день введення державою нових, або зміни існуючих ставок обов`язкових платежів/зборів, зміни умов функціонування валютного ринку, зростання цін на сировину, енергоносії або курсу валют тощо. У такому випадку покупець повідомляється про зміну ціни шляхом виставлення нового рахунку на товар засобами факсимільного або електронного зв`язку, що узгоджені сторонами у цьому договорі.
Умовами пункту 2.8. договору сторони погодили, що у випадку існування у покупця перед постачальником неоплаченої заборгованості за поставлений товар, кожне перерахування грошових коштів від покупця на поточний рахунок постачальника, незалежно від його цільового призначення (в т.ч. помилкового перерахування), зараховується насамперед на погашення самої давньої заборгованості, яка існує перед постачальником або на умовах п.2.4. цього договору на розсуд постачальника.
За умовами пункту 2.11. перехід права власності на товар здійснюється у момент підписання сторонами видаткової накладної.
Згідно пункту 4.1. договору, цей договір набирає чинності з моменту підписання його обома сторонами і діє до 31 грудня 2025 р. а в частині зобов`язань за договором, які є невиконаними на зазначену дату - до повного виконання сторонами цих зобов`язань за договором.
За змістом пункту 8.1. договору сторони домовилися, що даний договір, додатки, додаткові угоди, рахунки, акти звірки взаєморозрахунків, видаткові накладні, ТТН, протоколи/акти про зміну вартості та інші документи, укладання яких випливає з виконання умов даного Договору та пов`язані з ним можуть складатися в електронному вигляді - як електронні документи у розумінні Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг». Вищезазначені документи в електронній формі з КЕП мають однакову юридичну силу з документами у паперовій формі, підписаними власноручними підписами сторін або їх уповноважених на те осіб.
Договір підписано уповноваженими представниками сторін електронними підписами.
Також судом установлено, що 19 березня 2025 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Селтік Агро" (далі - постачальник, позивач ) та ОСОБА_1 (далі - поручитель, відповідач-2) укладено договір поруки (далі - договір поруки), відповідно до пункту 1.1. якого поручитель поручається перед постачальником за виконання/належне виконання покупцем, взятих на себе зобов`язань, що витікають з договору поставки (т. 1 а.с. 85-86). 
За умовами пункту 1.2. договору поруки поручитель зобов`язується виконати зобов`язання в тому ж порядку та розмірі, який встановлено для покупця з урахуванням всіх змін та доповнень до нього, в тому числі, й у разі збільшення розміру зобов`язань покупця.
Згідно пункту 1.3. договору поруки покупець і поручитель відповідають перед постачальником як солідарні боржники, що означає нічим не обумовлене і абсолютне право постачальника вимагати виконання зобов`язання повністю (чи у будь-якій його частині) як від покупця та поручителя разом, так і від кожного окремо.
Відповідно до пунктів 1.4., 1.5 договору поруки відповідальність поручителя виникає як у випадку невиконання/неналежного виконання покупцем будь-якої частини зобов`язання, так і при невиконанні покупцем зобов`язання в цілому. Поручитель відповідає перед постачальником за виконання зобов`язання у повному об`ємі всім належним йому на праві власності майном та грошовими коштами.
Згідно пункту 1.6. договору поруки, поручитель підтверджує, що перед підписанням договору, в повному обсязі належно ознайомився з усіма умовами цього договору, договору поставки, розуміє їх повністю, вважає справедливими й адекватними, усвідомлює їх наслідки, усвідомлює обсяг своєї відповідальності та жодних заперечень не має.
Цей договір є укладеним з моменту його підписання сторонами та діє до 31.12.2026 р., але в будь-якому випадку до моменту припинення забезпеченого порукою зобов`язання, шляхом його виконання належним чином покупцем за договором поставки № 47 від 19.03.2025 року (пункт 4.10 договору поруки).
Договір підписано зі сторони позивача директором позивача, скріплено печаткою позивача та Віталієм Августом особисто.
Судом установлено, що поставка окремих партій товару погоджувалася сторонами шляхом підписання додатків до договору – специфікацій, у яких було зазначено асортимент, кількість, ціну, еквівалент вартості товару, умови, строк поставки, порядок розрахунків за товар та фактична передача та приймання товару здійснювалося сторонами на підставі видаткових накладних, обопільно підписаних сторонами (т. 1 а.с. 16-62 (зворот), зокрема:
1) Специфікація № 47/1 від 19.03.2025 р. на загальну суму 499 998,72 гривень зі строком оплати до 01.11.2025 р. 
Поставка товару за цією специфікацією підтверджується видатковою накладною № 515 від 15.04.2025 р. на суму 499 998,72 гривень;
2) Специфікація № 47/2 від 19.03.2025 р. (з урахуванням підписаної сторонами Додаткової угоди № 1 від 08.05.2025 р.) на суму 665 942,00 гривень з умовами оплати 20% до 15.04.2025 та остаточним розрахунком 80% до 15.10.2025 р.
Поставка товару за цією специфікацією підтверджується видатковими накладними № 928 від 13.05.2025 р. на суму 268 764,00 гривень, № 514 від 15.04.2025 р. на суму 117 580,80 гривень, № 926 від 13.05.2025 р. на суму 279 597,60 гривень;
3) Специфікація № 47/3 від 24.03.2025 р. на суму 456 523,84 гривень з умовами оплати 20% до 15.04.2025 та остаточним розрахунком 80% до 15.10.2025 р.
Поставка товару за цією специфікацією підтверджується видатковими накладними № 240 від 24.03.2025 р. на суму 135 080,34 гривень, № 244 від 24.03.2025 р. на суму 31 034,40 гривень, № 901 від 13.05.2025 р. на суму 213 909,10 гривень, № 284 від 26.03.2025 р. на суму 76 500,00 гривень;
4) Специфікація № 47/4 від 24.03.2025 р. на суму 94 473,60 гривень з умовами оплати 20% до 15.04.2025 та остаточним розрахунком 80% до 15.10.2025 р.
Поставка товару за цією специфікацією підтверджується видатковими накладними № 237 від 24.03.2025р. на суму 26 208,00 гривень, № 285 від 26.03.2025р. на суму 14 976,00 гривень, № 238 від 24.03.2025 р. на суму 9 734,40 гривень, № 283 від 26.03.2025р. на суму 9 734,40 гривень, № 256 від 24.03.2025 р. на суму 30 700,80 гривень, № 259 від 24.03.2025 р. на суму 3 120,00 гривень;
5) Специфікація № 47/5 від 08.04.2025 р. на суму 230 162,82 гривень з умовами оплати 20% до 10.05.2025 та остаточним розрахунком 80% до 15.10.2025 р.
Поставка товару за цією специфікацією підтверджується видатковими накладними № 737 від 15.04.2025р. на суму 161 691,72 гривень, № 529 від 15.04.2025р. на суму 46 261,02 гривень, № 852 від 01.05.2025 р. на суму 22 210,08 гривень;
6) Специфікація № 47/6 від 08.04.2025 р. на суму 407 857,32 гривень з умовами оплати 20% до 10.05.2025 та остаточним розрахунком 80% до 15.10.2025 р.
Поставка товару за цією специфікацією підтверджується видатковими накладними № 594 від 18.04.2025 р. на суму 365 157,60 гривень, № 735 від 15.04.2025 р. на суму 42 699,72 гривень;
7) Специфікація № 47/7 від 29.04.2025 р. на суму 67 036,42 гривень з умовами оплати 20% до 20.05.2025 та остаточним розрахунком 80% до 01.10.2025 р.
Поставка товару за цією специфікацією підтверджується видатковими накладними № 772 від 29.04.2025 р. на суму 40 345,06 гривень, № 791 від 30.04.2025 р. на суму 26 691,36 гривень;
8) Специфікація № 47/8 від 02.05.2025 р. на суму 29 172,24 гривень з умовами оплати 20% до 20.05.2025 та остаточним розрахунком 80% до 01.10.2025 р.
Поставка товару за цією специфікацією підтверджується видатковою накладною № 825 від 02.05.2025 р. на суму 29 172,24 гривень;
9) Специфікація № 47/9 від 12.05.2025 р. на суму 79 737,00 гривень з умовами оплати 20% до 01.06.2025 та остаточним розрахунком 80% до 10.10.2025 р.
Поставка товару за цією специфікацією підтверджується видатковою накладною № 923 від 13.05.2025 р. на суму 79 737,00 гривень;
10) Специфікація № 47/10 від 12.05.2025 р. на суму 10 797,00 гривень з умовами оплати 20% до 01.06.2025 та остаточним розрахунком 80% до 10.10.2025 р.
Поставка товару за цією специфікацією підтверджується видатковою накладною № 948 від 13.05.2025 р. на суму 10 797,00 гривень;
11) Специфікація № 47/11 від 21.05.2025р. на суму 81 103,20 гривень з умовами оплати 20% до 10.06.2025 та остаточним розрахунком 80% до 01.10.2025 р.
Поставка товару за цією специфікацією підтверджується видатковими накладними № 1084 від 23.05.2025 р. на суму 12 450,96 гривень, № 1052 від 21.05.2025 р. на суму 33 785,52 гривень, № 1069 від 22.05.2025 р. на суму 29 057,28 гривень, № 1108 від 23.05.2025 р. на суму 5 809,44 гривень;
12) Специфікація № 47/12 від 21.05.2025 р. на суму 55 931,40 гривень з умовами оплати 20% до 10.06.2025 та остаточним розрахунком 80% до 01.10.2025 р. 
Поставка товару за цією специфікацією підтверджується видатковою накладною № 2549 від 20.10.2025 р. на суму 55 931,40 гривень; 
13) Специфікація № 47/13 від 02.06.2025 р. на суму 211 143,96 гривень з умовами оплати 20% до 15.06.2025 та остаточним розрахунком 80% до 15.10.2025 р. 
Поставка товару за цією специфікацією підтверджується видатковою накладною № 1225 від 02.06.2025 р. на суму 211 143,96 гривень;
14) Специфікація № 47/14 від 02.06.2025р. на суму 62 854,68 гривень з умовами оплати 20% до 15.06.2025 та остаточним розрахунком 80% до 15.10.2025 р. 
Поставка товару за цією специфікацією підтверджується видатковими накладними № 1228 від 02.06.2025 р. на суму 22 029,96 гривень, № 1232 від 02.06.2025 р. на суму 17 462,16 гривень, № 1226 від 02.06.2025 р. на суму 23 362,56 гривень;
15) Специфікація № 47/15 від 11.06.2025 р. на суму 181 653,90 гривень з умовами оплати 20% до 25.06.2025 та остаточним розрахунком 80% до 15.10.2025 р. 
Поставка товару за цією специфікацією підтверджується видатковими накладними № 1442 від 11.06.2025 р. на суму 111 865,50 гривень, № 1446 від 12.06.2025 р. на суму 29 082,00 гривень, № 1444 від 11.06.2025 р. на суму 40 706,40 гривень;
16) Специфікація № 47/16 від 11.06.2025 р. на суму 201 490,54 гривень з умовами оплати 20% до 25.06.2025 та остаточним розрахунком 80% до 15.10.2025 р. 
Поставка товару за цією специфікацією підтверджується видатковими накладними № 1445 від 12.06.2025 р. на суму 189 861,90 гривень, № 1419 від 11.06.2025р. на суму 11 628,64 гривень;
17) Специфікація № 47/17 від 13.06.2025 р. на суму 37 357,56 гривень з умовами оплати 20% до 25.06.2025 та остаточним розрахунком 80% до 15.10.2025 р. 
Поставка товару за цією специфікацією підтверджується видатковими накладними № 1972 від 04.08.2025 р. на суму 35 205,36 гривень, № 1480 від 13.06.2025 р. на суму 2 152,20 гривень;
18) Специфікація № 47/18 від 04.07.2025 р. на суму 64 551,12 гривень з умовами оплати 20% до 10.07.2025 та остаточним розрахунком 80% до 15.10.2025 р. 
Поставка товару за цією специфікацією підтверджується видатковими накладними № 1749 від 04.07.2025 р. на суму 35 722,80 гривень, № 1835 від 15.07.2025р. на суму 16 294,32 гривень, № 1837 від 15.07.2025 р. на суму 2 506,80 гривень, № 1751 від 04.07.2025 р. на суму 10 027,20 гривень;
19) Специфікація № 47/19 від 15.07.2025 р. на суму 93 740,64 гривень з умовами оплати 20% до 25.07.2025 та остаточним розрахунком 80% до 15.10.2025 р. 
Поставка товару за цією специфікацією підтверджується видатковими накладними № 1863 від 18.07.2025 р. на суму 69 820,80 гривень, № 1844 від 16.07.2025р. на суму 10 130,76 гривень, № 1853 від 16.07.2025 р. на суму 10 130,76 гривень, № 1859 від 16.07.2025р. на суму 3 658,32 гривень; 
20) Специфікація № 47/20 від 29.07.2025 р. на суму 197 396,16 гривень з умовами оплати 20% до 10.08.2025 та остаточним розрахунком 80% до 15.10.2025 р. 
Поставка товару за цією специфікацією підтверджується видатковою накладною № 1926 від 29.07.2025 р. на суму 197 396,16 гривень;
21) Специфікація № 47/21 від 07.08.2025 р. на суму 104 167,80 гривень з умовами оплати 20% до 08.08.2025 та остаточним розрахунком 80% до 15.10.2025 р. 
Поставка товару за цією специфікацією підтверджується видатковими накладними № 2013 від 07.08.2025 р. на суму 69 445,20 гривень, № 2017 від 07.08.2025 р. на суму 34 722,60 гривень;
22) Специфікація № 47/22 від 26.08.2025 р. на суму 49 704,00 гривень з умовами оплати 20% до 10.09.2025 та остаточним розрахунком 80% до 01.11.2025 р. 
Поставка товару за цією специфікацією підтверджується видатковою накладною № 2142 від 28.08.2025 р. на суму 49 704,00 гривень;
23) Специфікація № 47/23 від 15.09.2025 р. на суму 41 094,72 гривень з умовами оплати 20% до 16.09.2025 та остаточним розрахунком 80% до 01.11.2025 р. 
Поставка товару за цією специфікацією підтверджується видатковою накладною № 2326 від 15.09.2025 р. на суму 41 094,72 гривень.
З огляду на несплату відповідачем-1 заборгованості за договором поставки позивачем 02.12.2025 року було надіслано відповідачу-2 повідомлення про невиконання відповідачем-1 зобов`язань за договором поставки № 47 від 19.03.2025 р. з вимогою сплатити заборгованість у сумі 3 772 278,94 гривень на банківський рахунок позивача протягом 3 (трьох) банківських днів з дня отримання повідомлення. Згідно відміток органу поштового зв`язку вказану кореспонденцію отримано адресатом 04.12.2025 року (т. 1 а.с. 87-90).
Відповіді на вимогу з боку поручителя та доказів сплати відповідачами заборгованості матеріали справи не містять.
З огляду на несплату відповідачем-1 та відповідачем-2 заборгованості за договором позивач звернувся із цим позовом до суду для захисту своїх прав та інтересів.
Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково з огляду на таке.
Предметом спору у цій справі є матеріально-правова вимога про стягнення з відповідачів у солідарному порядку заборгованості за договором поставки № 47 від 19.03.2025 у розмірі 4 915 404,63 гривень, з яких: 3 772 278,94 гривень основного боргу, 152 516,05 гривень пені, 236 153,86 гривень 48% річних, 754 455,78 гривень 20% штрафу.
Відповідно до статті 237 ГПК України при ухваленні рішення суд вирішує, яку правову норму слід застосувати до спірних правовідносин.
Частиною 4 статті 236 ГПК України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Здійснюючи правову кваліфікацію спірних правовідносин та вирішуючи питання про обґрунтованість заявлених позовних вимог, судом враховано таке.
Згідно положень статті 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Приписами статті 6 ЦК України встановлено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Приписами статті 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.
За своєю правовою природою укладений між cторонами договір є договором поставки, правовідносини за яким врегульовано відповідними положеннями ЦК України та ГК України (у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин).
Згідно зі статтею 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.
До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (статті 655 ЦК України).
За змістом статті 664 ЦК України обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: 1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; 2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов`язку передати товар.
Ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін (стаття 632 ЦК України).
Згідно з частиною 1 статті 693 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу.
Судом установлено, що у підписаних сторонами специфікаціях сторонами було погоджено вартість товару за кожною специфікацією та строки оплати.
Згідно частини 1 статті 530 цього Кодексу, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
За змістом статі 14 ЦК України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.
Судом установлено, що згідно підписаних сторонами специфікацій до договору та на підставі видаткових накладних позивачем передано, а відповідачем прийнято товар на загальну суму 3 923 891,04 гривень.
Із матеріалів справи вбачається, що оплату за поставлений товар відповідачем-1 здійснено частково у сумі 150 000,00 гривень, що підтверджується платіжною інструкцією № 870 від 30.09.2025 р. (т.1 а.с.63).
Судом установлено, що матеріали справи не містять доказів пред`явлення відповідачем-1 позивачу будь-яких претензій щодо неналежного виконання умов договору або доказів повернення товару, зміни умов придбання та оплати отриманого товару.
Отже, позивач свої зобов`язання за договором виконав належним чином, у той же час відповідач-1 свої зустрічні зобов`язання щодо повної та своєчасної оплати за отриманий товар належним чином не виконав, внаслідок чого було допущено прострочення у виконанні грошового зобов`язання.
Відповідно до вимог статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Приписами статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Порушенням зобов`язання згідно зі статтею 610 ЦК України є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
За змістом статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Перевіривши здійснений позивачем розрахунок основного боргу, суд дійшов висновку, що заборгованість за поставлений товар становить 3 773 891,04 гривень.
Судом установлено, що обов`язку зі сплати у повному обсязі заборгованості за поставлений товар відповідно до умов договору та специфікацій відповідач не виконав та доказів сплати решти основного боргу за поставлений товар у сумі 3 773 891,04 гривень відповідач суду не надав. 
Доказів проведення розрахунку на вказану суму заборгованості матеріали справи не містять. Розмір вказаної заборгованості підтверджується матеріалами справи.
Враховуючи, що відповідач-1 не виконав належним чином взяті на себе зобов`язання за договором поставки щодо оплати поставленого товару, суд дійшов висновку, що відповідачем-1 порушено умови договору поставки № 47 від 19.03.2025 року в частині повної та своєчасної оплати поставленого товару, а тому позивач обґрунтовано звернувся з позовом про стягнення несплаченої суми основного боргу. 
Обставини, на які посилається позивач у позові, відповідачі під час розгляду справи не спростували.
Водночас, згідно прохальної частини позову позивач просить стягнути з відповідачів основний борг у розмірі 3 772 278,94 гривень.
Приймаючи до уваги, що відповідно до приписів статті 14 ГПК України суд розглядає справу в межах заявлених вимог, а також те, що сума основного боргу за договором поставки визначена позивачем є меншою ніж сума основного боргу визначена судом, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача-1 основного боргу у сумі 3 772 278,94 гривень є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
Позивачем також заявлені вимоги про стягнення 152516,05 гривень пені, 754455,78 гривень 20% штрафу та 236153,86 гривень 48% річних.
Щодо позовних вимог про стягнення пені та штрафу суд враховує таке.
Згідно вимог частин 1, 3 статті 14 ЦК України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.
Виконання цивільних обов`язків забезпечується засобами заохочення та відповідальністю, які встановлені договором або актом цивільного законодавства.
За змістом статті 611 ЦК України, в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.
Згідно з частиною 1 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не виконав його у строк, встановлений договором.
Відповідно до положень статей 546, 548 ЦК України, виконання зобов`язання може забезпечуватися у відповідності до закону або умов договору, зокрема, неустойкою, яку боржник повинен сплатити у разі порушення зобов`язання.
Положеннями статті 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.
Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Згідно з частинами 1, 2 статті 551 ЦК України предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
Відповідно до вимог частини 1 статті 550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання.
Статтею 230 ГК України (у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено обов`язок учасника господарських відносин сплатити неустойку, штраф, пеню у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.
При цьому штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.
Відповідно до статей 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.
Згідно частини 4 статті 231 ГК України якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).
Відповідно до частини 6 статті 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.
Положеннями пункту 6.2. договору сторони погодили, що у разі прострочення грошового зобов`язання за цим договором покупець сплачує постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми невиконаного грошового зобов`язання за кожний день прострочення виконання за весь період прострочки. Положення ч. 6. ст. 232 ГК України у даному випадку не застосовуються. Крім того, при простроченні оплати товару тривалістю більш ніж 30 (тридцять) календарних днів покупець сплачує додатково постачальнику штраф у розмірі 20 (двадцяти) відсотків від неоплаченої в установлений строк вартості товару.
Враховуючи встановлене судом прострочення виконання відповідачем-1 грошового зобов`язання, вимога про стягнення пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожний день прострочення в межах заявленого позивачем періоду відповідає чинному законодавству, положенням договору та заявлена правомірно.
Перевіривши здійснений позивачем розрахунок пені у розмірі 152 516,05 гривень, що нарахована на заборгованість за договором поставки в межах визначеного позивачем періоду прострочення, суд дійшов висновку, що сума пені нарахована вірно, у зв`язку з чим позовні вимоги про стягнення пені у розмірі 152 516,05 гривень є обгрунтованими.
Приймаючи до уваги, що остаточний розрахунок за отриманий товар мав бути здійснений у строк погоджений у специфікаціях, з огляду на наявність простроченої відповідачем-1 заборгованості більше тридцяти календарних днів, вимога про стягнення штрафу у розмірі двадцяти відсотків від неоплаченої в установлений строк вартості товару відповідає чинному законодавству, положенням договору та заявлена правомірно.
Перевіривши здійснений позивачем розрахунок штрафу у розмірі двадцяти відсотків, суд дійшов висновку, що сума штрафу нарахована позивачем вірно, у зв`язку з чим позовні вимоги про стягнення штрафу у розмірі 754 455,78 гривень є обгрунтованими.
Щодо позовних вимог про стягнення 48 % річних суд враховує таке.
Відповідно до вимог статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання.
Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанова КГС ВС від 14.01.2020 року № 924/532/19).
Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц.
Положення статті 625 ЦК України щодо встановлення в договорі іншого, ніж три проценти річних, розміру процентів від простроченої суми є диспозитивними.
Приписами частин 2, 3 статті 6 та статті 627 ЦК України встановлено, що сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Особам надається право вибору: використати вже існуючі диспозитивні норми законодавства для регламентації своїх відносин або встановити для себе правила поведінки на свій розсуд. Відтак цивільний (господарський) договір як домовленість двох або більше сторін, що спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, виявляє автономію волі сторін щодо врегулювання їхніх правовідносин на власний розсуд (у межах, встановлених законом), тобто є актом встановлення обов`язкових правил для сторін договору, регулятором їх відносин.
Згідно пункту 6.3. договору поставки покупець на вимогу постачальника у випадку прострочення виконання грошових зобов`язань сплачує на користь постачальника проценти в розмірі 48 (сорок вісім) процентів річних з простроченої суми та відшкодовує інфляційні втрати.
Враховуючи встановлене судом прострочення виконання відповідачем-1 грошового зобов`язання, визначений сторонами у договорі розмір відсотків річних, нараховані позивачем до стягнення 48% річних від простроченої суми заборгованості відповідають вимогам чинного законодавства, умовам договору та заявлені правомірно.
Перевіривши здійснений позивачем розрахунок 48 % річних, що нараховані на заборгованість за договором поставки в межах визначеного позивачем періоду прострочення, суд дійшов висновку, що сума 48 % річних нарахована вірно, тому позовні вимоги щодо стягнення 48 % річних у сумі 236 153,86 гривень є обгрунтованими.
Визначаючись щодо підстав для стягнення неустойки (пені, штрафу) та 48% річних у заявленому позивачем обгрунтованому розмірі, судом враховано таке.
Відповідно до частини 3 статті 509 ЦК України зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
Згідно з частиною 3 статті 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.
За змістом зазначених норм, вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), що підлягає стягненню зі сторони, яка порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є такий випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.
Таким чином, аналіз зазначених норм права дозволяє дійти висновку, що право суду зменшити заявлені до стягнення суми штрафних санкцій пов`язане з наявністю виняткових обставин, встановлення яких вимагає надання оцінки поданим учасниками справи доказам та обставинам, якими учасники справи обґрунтовують наявність підстав для зменшення штрафних санкцій, так і заперечення інших учасників щодо такого зменшення. Обов`язок доведення існування обставин, які можуть бути підставою для зменшення розміру заявленої до стягнення суми пені, покладається на особу, яка заявляє відповідне клопотання.
У рішенні Конституційного Суду України від 11.07.2013 № 7-рп/2013 зазначено, що наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку змінює її дійсне правове призначення. Неустойка має на меті, насамперед, стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не може становити непомірний тягар для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора.
При цьому, слід враховувати, що правила статті 551 ЦК України направлені на запобігання збагаченню кредитора за рахунок боржника, недопущення заінтересованості кредитора у порушенні зобов`язання боржником.
Відтак, інститут зменшення неустойки судом є ефективним механізмом забезпечення балансу інтересів сторін порушеного зобов`язання.
Зменшення розміру неустойки є правом суду, а за відсутності в законі як переліку виняткових обставин, так і врегульованого розміру (відсоткового співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи, враховуючи загальні засади цивільного законодавства, передбачені статтею 3 ЦК України (справедливість, добросовісність, розумність) та з дотриманням правил статті 86 ГПК України на власний розсуд та внутрішнім переконанням вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе таке зменшення та конкретний розмір зменшення неустойки.
Отже, питання щодо зменшення розміру штрафних санкцій суд вирішує відповідно до статті 86 ГПК України за наслідками аналізу, оцінки та дослідження конкретних обставин справи з огляду на фактично-доказову базу, встановлені судом фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, умов конкретних правовідносин з урахуванням наданих сторонами доказів, тобто у сукупності з`ясованих ним обставин, що свідчать про наявність/відсутність підстав для вчинення зазначеної дії.
Чинним законодавством не врегульований розмір можливого зменшення штрафних санкцій. При цьому, вирішення питання про зменшення неустойки та розмір, до якого вона підлягає зменшенню, закон відносить на розсуд суду.
Подібний за змістом висновок щодо застосування норм права, а саме статті 551 ЦК України та 233 ГК України, неодноразово послідовно викладався Верховним Судом у постановах, зокрема, але не виключно, від 10.02.2020 у справі № 910/1175/19, від 19.02.2020 у справі № 910/1303/19, від 26.02.2020 у справі № 925/605/18, від 17.03.2020 № 925/597/19, від 18.06.2020 у справі № 904/3491/19.
Вирішуючи питання щодо можливості зменшення судом розміру неустойки, що підлягає стягненню з боржника за прострочення грошового зобов`язання, а також 48% річних суд звертається до правових висновків викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 року під час розгляду справи № 902/417/18.
У пунктах 8.20.-8.22 цієї постанови Великою Палатою Верховного Суду зазначено, що справедливість, добросовісність, розумність належать до загальних засад цивільного законодавства, передбачених статтею 3 ЦК України, які обмежують свободу договору, встановлюючи певну межу поведінки учасників цивільно-правових відносин.
Ці загальні засади втілюються у конкретних нормах права та умовах договорів, регулюючи конкретні ситуації таким чином, коли кожен з учасників відносин зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, захищати власні права та інтереси, а також дбати про права та інтереси інших учасників, передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам і інтересам інших осіб, закріпляти можливість адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу.
Зокрема, загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі.
У пунктах 8.33, 8.35.-8.36 цієї постанови зазначено, що якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами боржника та кредитора.
У постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.01.2024 у справі №911/2269/22 викладено висновок про те, що індивідуальний характер підстав, якими у конкретних правовідносинах обумовлюється зменшення судом розміру неустойки, що підлягає стягненню за порушення зобов`язання, а також дискреційний характер визначення судом розміру, до якого суд її зменшує, зумовлюють висновок про відсутність універсального максимального і мінімального розміру неустойки, на який її може бути зменшено, що водночас вимагає, щоб цей розмір відповідав принципам верховенства права.
Розмір неустойки, до якого суд її зменшує (на 90%, 70% чи 50% тощо), у кожних конкретно взятих правовідносинах (справах) також має індивідуально-оціночний характер, оскільки цей розмір (частина або процент, на які зменшується неустойка), який обумовлюється встановленими та оціненими судом обставинами у конкретних правовідносинах, визначається судом у межах дискреційних повноважень, наданих суду відповідно до положень частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України, тобто у межах судового розсуду.
Зменшення судом неустойки до певного розміру відбувається із визначенням її у конкретній грошовій сумі, що підлягає стягненню, тоді як переведення зменшуваного розміру неустойки у частки, а відповідно і апелювання у спорах про зменшення розміру неустойки такими категоріями, як частка або процент, на який зменшується неустойка, не відображає об`єктивний стан сукупності обставин, які є предметом судового дослідження при вирішенні питання про зменшення неустойки.
При цьому слід звернути увагу, що законодавець надає суду право зменшувати розмір неустойки, а не звільняти боржника від її сплати. Поряд з цим сукупність обставин у конкретних правовідносинах можуть вказувати на несправедливість стягнення з боржника неустойки в будь-якому істотному розмірі. Визначення справедливого розміру неустойки належить до дискреційних повноважень суду.
Як вже було зазначено, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання.
Звертаючись з вимогою про стягнення процентів річних та інфляційних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 ЦК України, позивач також не повинен доводити розмір дійсних майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат кредитора, пов`язаних із затримкою розрахунку, не має на меті встановлення точного їх розміру.
У пункті 8.38. постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 року у справі № 902/417/18 зазначено, що з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 ЦК України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, зазначених вище критеріїв, суд може зменшити загальний розмір відсотків річних як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання.
Принцип справедливості, закріплений у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, порушується, якщо національні суди ігнорують конкретний, доречний та важливий довід, наведений заявником (див. рішення Суду у справах "Мала проти України" від 03.07.2014, заява № 4436/07, "Богатова проти України" від 07.10.2010, заява № 5231/04).
Судом установлено, що обгрунтований розмір заявлених до стягнення пені, штрафу та 48 % річних складається з 152 516,05 гривень пені, 754 455,78 гривень 20% штрафу, 236 153,86 гривень 48% річних.
Вирішуючи питання щодо наявності підстав для зменшення розміру неустойки (пені, штрафу) та 48% річних за договором суд враховує, що позивачем не подано доказів, які би свідчили про ускладнення в господарській діяльності та підтверджували факт понесення позивачем збитків у зв`язку з простроченням оплати товару та їх розміру. 
Суд також враховує, що неустойка є санкцією за невиконання зобов`язання, а не основним боргом, а тому при зменшенні її розміру позивач не несе значного негативного наслідку в своєму фінансовому становищі.
Враховуючи у сукупності встановлені судом обставини та докази, які містяться у матеріалах справи, відсутність доказів понесення позивачем збитків та інших негативних наслідків порушення зобов`язання відповідачем, суд з урахуванням засад справедливості, добросовісності, розумності та пропорційності, дійшов висновку про зменшення розміру неустойки (пені, штрафу) та 48% річних нарахованих за договором, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача на 50%, що є співмірним у контексті балансу інтересів усіх сторін та таким, що запобігатиме настанню негативних наслідків для усіх сторін спору.
Приймаючи до уваги, що судом визнано обгрунтованим нарахування за договором 152 516,05 гривень пені, 754 455,78 гривень 20% штрафу, 236 153,86 гривень 48% річних з урахуванням зменшення судом розміру пені, штрафу та 48% річних на 50%, стягненню на користь позивача підлягає пеня у розмірі 76 258,03 гривень, штраф у розмірі 377 227,89 гривень та 48 % річних у розмірі 118 076,93 гривень. 
Таким чином, позовні вимоги про стягнення пені, штрафу та 48% річних підлягають задоволенню частково у сумі 76 258,03 гривень пені, 377 227,89 гривень штрафу та 118 076,93 гривень 48 % річних.
У стягненні решти 76 258,02 гривень пені, 377 227,89 гривень штрафу та 118 076,93 гривень 48% річних слід відмовити з підстав їх зменшення судом.
Щодо позовних вимог про солідарне стягнення заборгованості з відповідача-2 судом враховано таке.
Згідно статті 541 ЦК України солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання.
Відповідно до частини 1 статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися порукою.
Положеннями статті 553 ЦК України передбачено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб.
Згідно зі статтею 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.
За приписами статті 543 ЦК України у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Кредитор, який одержав виконання обов`язку не в повному обсязі від одного із солідарних боржників, має право вимагати недоодержане від решти солідарних боржників. Солідарні боржники залишаються зобов`язаними доти, доки їхній обов`язок не буде виконаний у повному обсязі. Виконання солідарного обов`язку у повному обсязі одним із боржників припиняє обов`язок решти солідарних боржників перед кредитором.
Судом установлено, що 19.03.2025 між позивачем та відповідачем-2 як поручителем за зобов`язаннями відповідача-1 за договором поставки № 47 від 19.03.2025 року укладено договір поруки. 
У преамбулі договору поруки сторонами визначено значення термінів. Зазначено, покупцем є Фермерське господарство "Август В.А." код ЄДРПОУ 3514361. Договір поставки - це договір поставки № 47 від 19.03.2025 року, укладений між постачальником та покупцем. Сторони зазначили, що суть, розмір та строк забезпечених порукою вимог визначаються як зобов`язання покупця по договору поставки в повному обсязі з усіма можливими штрафними санкціями та можливими збитками, з усіма подальшими змінами договору поставки, в тому числі всіма можливими в майбутньому змінами, що впливають на обсяг відповідальності поручителя, зокрема, збільшують зобов`язання. Порядок виконання зобов`язання, що витікає із договору поставки визначається договором поставки, додатками та додатковими угодами до нього. При цьому сторони визначають, що під терміном "зобов`язання" в тексті цього договору, слід розуміти і зобов`язання, що витікають безпосередньо з цього договору.
Пунктом 2.1. договору поруки сторони погодили, що постачальник набуває право вимагати від поручителя виконання зобов`язання при умові, якщо у встановлений строк виконання зобов`язання в цілому чи в будь-якій його частині не будуть виконанні належним чином.
За умовами пункту 2.2. договору поруки у разі невиконання та/або неналежного виконання покупцем зобов`язань постачальник направляє поручителю повідомлення з вимогою виконати зобов`язання покупця в цілому (або в тій чи іншій його частині).
Згідно пункту 2.3. договору поруки поручитель зобов`язаний виконати взяті на себе зобов`язання по цьому договору, не пізніше 3 (трьох) банківських днів з дня отримання повідомлення від постачальника про невиконання покупцем зобов`язань.
Відповідно до пункту 2.3.1. договору поруки у повідомленні зазначається номер і дата договору поруки; зміст порушення; розрахунок розміру заборгованості за зобов`язаннями, номери рахунків для внесення (перерахування) відповідного платежу.
Пунктом 2.3.2. договору поруки визначено, що повідомлення направляється поручителю будь-яким зручним для постачальника способом у тому числі або електронною поштою або електронним повідомленням ДП "Укрпошта", або рекомендованим листом з повідомленням про вручення за адресою поручителя, що вказана у цьому договорі.
За змістом пункту 2.4. договору поруки у разі одержання вимоги постачальника поручитель зобов`язується протягом 2 (двох) календарних днів повідомити про це покупця.
Судом установлено, що позивачем 02.12.2025 надіслано відповідачу-2 повідомлення про невиконання покупцем зобов`язань за договором поставки із вимогою про сплату заборгованості, яке останній отримав 04.12.2025 (т. 1 а.с. 87-90).
Із матеріалів справи вбачається, що відповідач-2 як поручитель взятих на себе зобов`язань у строк, визначений пунктом 2.3. договору поруки не виконав.
Частиною 1 статті 559 ЦК України передбачено, що порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання.
Згідно зі статтею 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Доказів, що спростовують розмір заборгованості або доказів щодо її повної сплати відповідачами до суду не надано.
Положеннями частини 4 статті 559 ЦК України визначено, що порука припиняється після закінчення строку поруки, встановленого договором поруки. Якщо такий строк не встановлено, порука припиняється у разі виконання основного зобов`язання у повному обсязі або якщо кредитор протягом трьох років з дня настання строку (терміну) виконання основного зобов`язання не пред`явить позову до поручителя. Якщо строк (термін) виконання основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор протягом трьох років з дня укладення договору поруки не пред`явить позову до поручителя. Для зобов`язань, виконання яких здійснюється частинами, строк поруки обчислюється окремо за кожною частиною зобов`язання, починаючи з дня закінчення строку або настання терміну виконання відповідної частини такого зобов`язання. 
Оскільки зобов`язання боржника – Фермерського господарства "Август В.А." перед позивачем не виконані, поручитель – ОСОБА_1 як солідарний боржник відповідає перед постачальником за порушення зобов`язання боржником у тому ж обсязі, що і боржник. 
На дату звернення позивача з позовом, обставин припинення поруки з підстав визначених умовами договору поруки та чинним законодавством судом не встановлено.
Доказів, що спростовують розмір заборгованості або доказів щодо її повної сплати відповідачем-1 або відповідачем-2 як поручителем матеріали справи не містять.
Приймаючи до уваги положення договору поруки щодо повної солідарної відповідальності відповідача-2 за виконання покупцем зобов`язання перед постачальником за договором поставки, суд дійшов висновку, що вимоги позивача про солідарне стягнення з Фермерського господарства "Август В.А." та ОСОБА_1 3 772 278,94 гривень основного боргу, 76 258,03 гривень пені, 377 227,89 гривень штрафу та 118 076,93 гривень 48 % річних у розмірі є обгрунтованими та підлягають задоволенню.
Положеннями частин 1-4 статті 13 ГПК України визначено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Згідно вимог частини 1 статті 14 ГПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Частиною 1 статті 74 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.
Відповідно до вимог статті 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (стаття 77 ГПК України).
Згідно статті 78 ГПК України достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.
Відповідно до статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Тлумачення змісту статті 79 ГПК України свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були. (Постанова Верховного Суду від 15.06.2021 у справі № 906/1222/19).
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (частини 1-2 статті 86 ГПК України).
Суд зауважує, що справу розглянуто у розумний строк, який був об`єктивно необхідним для забезпечення можливості реалізації учасниками справи відповідних процесуальних прав та обов`язків.
Під час розгляду справи, судом кожній стороні була надана розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони, у тому числі подати докази на підтвердження своїх вимог та заперечень, обґрунтувати перед судом переконливість поданих доказів та позицій по справі, скористатись іншими процесуальними правами.
Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що відповідачами не спростовано позовних вимог, а судом не виявлено на підставі наявних доказів у справі інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, у зв`язку з чим позовні вимоги підлягають задоволенню частково шляхом солідарного стягнення з відповідачів на користь позивача 3 772 278,94 гривень основного боргу, 76 258,03 гривень пені, 377 227,89 гривень штрафу та 118 076,93 гривень 48 % річних, у задоволенні решти позовних вимог про солідарне стягнення з відповідачів 76 258,02 гривень пені, 377 227,89 гривень штрафу, 118 076,93 гривень 48% річних слід відмовити з підстав їх зменшення судом.
Щодо розподілу судових витрат судом враховано таке.
Відповідно до пункту 12 частини 3 статті 2 ГПК України однією з основних засад господарського судочинства, зокрема є: відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.
Згідно вимог статті 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Підпунктами 1, 2 пункту 2 частини 2 статті 4 Закону України "Про судовий збір" визначено, що за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру ставка судового збору становить 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; позовної заяви немайнового характеру - становить 1 розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Відповідно до частини 3 статті 4 Закону України "Про судовий збір" при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору.
Предметом позову у цій справі є вимога майнового характеру про стягнення 4 915 404,63 гривень заборгованості.
Позовну заяву позивачем подано до суду в електронній формі через підсистему ЄСІТС.
Таким чином, при зверненні із цією позовною заявою, необхідно було сплатити судовий збір виходячи із заявлених вимог майнового характеру із застосуванням коефіцієнту 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору згідно вимог статті 4 Закону України "Про судовий збір".
Позивачем мав бути сплачений судовий збір виходячи із розміру ставки судового збору за подання до суду позовної вимоги майнового характеру із застосуванням коефіцієнту 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору – 58 984,86 гривень (4 915404,63 гривень х 1,5% х 0,8 = 58 984,86).
При зверненні до суду позивачем згідно платіжної інструкції № 2534 від 05.12.2025 сплачено судовий збір у розмірі 73731,07 гривень, що на 14 746,21 гривень більше ніж встановлено законом ((73731,07 гривень (судовий збір сплачений за подання позовної заяви) – 58 984,86 гривень (судовий збір, що підлягав оплаті за подання позову до суду згідно закону) = 14 746,21 гривень).
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 7 Закону України "Про судовий збір" сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.
За таких обставин, сплачена частина судового збору у розмірі 14 746,21 гривень підлягає поверненню платнику.
Враховуючи, що від позивача не надходило клопотання про повернення судового збору, питання про повернення надлишково сплаченого судового збору у розмірі 14 746,21 гривень під час ухвалення рішення у справі судом не вирішується.
Нерозподілений судовий збір складає 58 984,86 гривень.
Згідно пункту 2 частини 1 статті 129 ГПК України судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
У частині зменшення судом суми неустойки та 48% річних витрати на сплату судового збору підлягають віднесенню на відповідачів у повному обсязі, оскільки зменшення судом неустойки та 48% річних не є наслідком необґрунтованості позовних вимог в цій частині.
Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 03.04.2018 у справі № 902/339/16, від 10.03.2021 у справі № 904/5702/19, від 14.06.2022 у справі № 905/2135/19, від 19.12.2024 у справі № 922/1248/24, у яких Верховний Суд виснував, що судовий збір у разі зменшення судом розміру неустойки покладається на відповідача повністю, без урахування зменшення неустойки.
Враховуючи, що позовні вимоги задоволені частково з підстав зменшення судом неустойки та 48% річних, витрати на сплату судового збору в сумі 58 984,86 гривень покладаються на відповідачів у рівних частинах.
Також відповідно до позовної заяви та доданих до неї доказів, позивач просить стягнути з відповідачів 20 000,00 гривень понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу.
Розглянувши вимогу про стягнення понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу, судом враховане таке.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу.
Право на правову допомогу в Україні гарантовано статтею 59 Конституції України.
Відповідно до положень статей 16, 58 ГПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога). Представником у суді може бути адвокат.
Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" адвокатська діяльність - незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.
Статтею 19 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" визначено, що видами адвокатської діяльності, зокрема є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.
Положеннями Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" визначено, що адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги (частина перша статті 26 Закону).
Згідно з пунктом 4 частини 1 статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Відповідно до статті 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
За приписами частини 3 статті 27 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.
Згідно із частинами 1-3 статті 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.
Відповідно до вимог частини 8 статті 129 ГПК України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
З матеріалів справи вбачається, що згідно ордеру АА № 1652730 від 03.12.2025 виданим адвокатським бюро "Адвокатське бюро "Яни Хмарської" представництво інтересів Товариства з обмеженою відповідальністю "Селтік Агро" у справі №902/1656/25 здійснювала адвокат Хмарська Яна Віталіївна.
Позивачем з дотриманням вимог, передбачених частиною 8 статті 129 ГПК України, подано докази на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу разом із позовною заявою.
До позовної заяви позивачем долучено копію договору про надання правничої допомоги № 01/12 від 01.12.2025, копію додаткової угоди № 1 від 01.12.2025 до договору про надання правничої допомоги № 01/12 від 01.12.2025, копію платіжної інструкції № 2185 від 05.12.2025 про оплату послуг за договором. 
Відповідно до пункту 1.1. укладеного між товариством з обмеженою відповідальністю "Селтік Агро" (клієнт) та адвокатським бюро "Адвокатське бюро "Яни Хмарської" (адвокатське бюро) договору про надання правничої допомоги № 01/12 від 01.12.2025 (далі - договір) за цим договором адвокатське бюро зобов`язується надавати правничу допомогу клієнту щодо будь-яких правових питань, а також здійснювати захист і судове представництво або надання інших видів правової допомоги клієнту, в порядку і на умовах даного договору. 
Згідно пункту 3.1. договору за надання правничої допомоги клієнт сплачує адвокатському бюро гонорар у розмірі, що визначатиметься сторонами в додаткових угодах та актах приймання-передання наданих послуг в залежності від обсягу та складності наданих послуг, з урахуванням вимог, що передбачені Правилами адвокатської етики.
Цей договір набуває чинності з моменту його підписання і діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за цим договором (п. 4.1. договору).
01.12.2025 між адвокатським бюро "Адвокатське бюро "Яни Хмарської" та товариством з обмеженою відповідальністю "Селтік Агро" (клієнт) підписано додаткову угоду № 1 від 01.12.2025 до договору про надання правничої допомоги № 01/12 від 01.12.2025, згідно пункту 1 якої адвокатське бюро зобов`язується надати клієнту правничу допомогу по стягненню основної заборгованості з Фермерського господарства "Август В.А." (код ЄДРПОУ 35143631) в розмірі 3 722 278,94 гривень та нарахованих штрафних санкцій.
Згідно пункту 2 додаткової угоди орієнтовна вартість витрат на правничу допомогу у суді першої інстанції складає: підготування позовної заяви та розрахунку суми позовних вимог - тривалість 10 год., ставка – 2000,00 грн., сума – 20 000,00 грн. Загальна вартість послуг згідно додаткової угоди складає 20 000,00 гривень.
За умовами пунктів 3, 4 додаткової угоди ця додаткова угода № 1 набирає чинності з моменту її підписання і скріплення печатками сторін та є невід`ємною частиною договору про надання правничої допомоги № 01/12 від 01.12.2025 р.
Згідно рахунку № 01/12 від 01.12.2025 та платіжної інструкції № 2185 від 05.12.2025 позивачем сплачено адвокатському бюро 20 000,00 гривень в рахунок оплати професійної правничої допомоги.
Відповідно до вимог статті 86 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Дослідивши докази понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу, суд вважає, що обставина надання адвокатом правничої допомоги на суму 20 000,00 гривень та отримання цієї допомоги позивачем у справі доведена належними та допустимими доказами.
Частинами 4-6 статті 126 ГПК України встановлено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Суд, враховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи. Саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.
Вказана правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі N 755/9215/15-ц, у постановах об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі N 922/445/19, від 22.11.2019 у справі N 902/347/18 та від 06.12.2019 у справі N 910/353/19.
Судом установлено, що відповідних заяв/клопотань про зменшення витрат на професійну правничу допомогу відповідачами до суду подано не було.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява №19336/04).
Витрати на професійну правничу допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правничу допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат (аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі № 826/1216/16).
З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що позивачем доведено, документально обґрунтовано, що витрати на професійну правничу допомогу у сумі 20 000,00 гривень пов`язані з розглядом справи № 902/1656/25. Обсяг наданих послуг під час розгляду цього спору підтверджується матеріалами справи. Розмір таких витрат відповідає критерію реальності, співмірності та розумної необхідності таких витрат.
Положеннями частини 4 статті 129 ГПК України визначено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Суд зауважує, що відшкодування судових витрат стороні, на користь якої ухвалено рішення у справі, не є солідарним обов`язком відповідачів (боржників), тому у разі задоволення позову покладаються на відповідачів та розподіляються у рівних частинах.
При вирішенні питання розподілу витрат на професійну правничу допомогу суд враховує висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 16 січня 2024 року у cправі № 903/87/23, згідно з якими при повному або частковому задоволенні позову майнового характеру до кількох відповідачів судові витрати, сплачені позивачем, відшкодовуються ними пропорційно до розміру задоволених позовних вимог до кожного з відповідачів.
Солідарне стягнення суми судових витрат законом не передбачено. Аналогічний висновок викладений у постанові Касаційного господарського суду в складі Верховного Суду від 24.01.2018 у справі № 907/425/16, постановах Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду від 17.05.2023 у справі № 522/5582/16-ц, від 17.08.2022 у справі № 745/342/19, від 24.03.2021 у справі № 462/2077/17.
Враховуючи, що позовні вимоги задоволені частково з підстав зменшення судом неустойки та 48% річних, витрати на професійну правничу допомогу покладаються на відповідачів у рівних частинах.
На підставі викладеного, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідачів на користь позивача судових витрат витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 20 000,00 гривень у рівних частинах. 
На підставі викладеного, керуючись статтями 13, 86, 123, 129, 232, 233, 236, 237, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

У Х В А Л И В:
1. Позов задовольнити частково. 
2. Стягнути солідарно з Фермерського господарства "Август В.А." (24248, Вінницька обл., Тульчинський (Томашпільський) район, село Марківка, вулиця Шкільна, будинок 77, ідентифікаційний код юридичної особи 35143631) та ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; ІНФОРМАЦІЯ_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Селтік Агро" (23130, Вінницька область, Жмеринський район, селище міського типу Браїлів (з), Урочище Катеринівка, будинок 2, ідентифікаційний код юридичної особи 44818247) 3 772 278,94 гривень основного боргу, 76 258,03 гривень пені, 377 227,89 гривень штрафу, 118 076,93 гривень 48% річних.
3. Стягнути з Фермерського господарства "Август В.А." (24248, Вінницька обл., Тульчинський (Томашпільський) район, село Марківка, вулиця Шкільна, будинок 77, ідентифікаційний код юридичної особи 35143631) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Селтік Агро" (23130, Вінницька область, Жмеринський район, селище міського типу Браїлів (з), Урочище Катеринівка, будинок 2, ідентифікаційний код юридичної особи 44818247) 29 492,43 гривень судових витрат зі сплати судового збору та 10 000,00 гривень судових витрат на професійну правничу допомогу.
4. Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; ІНФОРМАЦІЯ_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Селтік Агро" (23130, Вінницька область, Жмеринський район, селище міського типу Браїлів (з), Урочище Катеринівка, будинок 2, ідентифікаційний код юридичної особи 44818247) 29 492,43 гривень судових витрат зі сплати судового збору та 10 000,00 гривень судових витрат на професійну правничу допомогу.
5. Видати накази після набрання рішенням суду законної сили.
6. У задоволенні решти позовних вимог про солідарне стягнення з відповідачів 76 258,02 гривень пені, 377 227,89 гривень штрафу, 118 076,93 гривень 48% річних - відмовити.
7. Згідно з приписами статті 241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
8. Відповідно до положень частини 1 статті 256 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення до Північно-західного апеляційного господарського суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
9. Примірник судового рішення надіслати сторонам до електронних кабінетів у системі ЄСІТС, у разі відсутності – рекомендованим листом з повідомленням про вручення поштового відправлення.
Повне рішення складено 06 квітня 2026 р.

Суддя Шамшуріна М.В.  

віддрук. прим.:
віддрук. прим.:
1 - до справи; 2, 3 - позивачу, відповідачу-1, до електронних кабінетів у системі ЄСІТС;
4 - відповідачу-2, ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 .