ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2026 року 
м. Київ

cправа № 904/6129/25 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Случ О. В. - головуючий, Волковицька Н. О., Могил С. К.
розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу фізичної особи-підприємця Кузьмінова Володимира Олександровича 
на постанову Центрального апеляційного господарського суду від 14.01.2026 (головуючий суддя Чус О. В., судді Дармін М. О., Кощеєв І. М.) 
за заявою керівника Західної окружної прокуратури міста Дніпра Дніпропетровської області 
про забезпечення позову 
у справі № 904/6129/25
за позовом Західної окружної прокуратури міста Дніпра Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради
до фізичної особи-підприємця Кузьмінова Володимира Олександровича
про стягнення коштів,
ІСТОРІЯ СПРАВИ
Короткий зміст судових рішень, ухвалених у справі
1. Керівника Західної окружної прокуратури міста Дніпра Дніпропетровської області (далі - Прокурор) в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради звернувся до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до фізичної особи-підприємця Кузьмінова Володимира Олександровича (далі - ФОП Кузьмінов В. О.) про стягнення 1 374 464,01 грн безпідставно збережених коштів за використання земельної ділянки, розташованої на АДРЕСА_1 , за період з 01.01.2022 до 24.04.2025.
2. Також Прокурор подав до суду заяву про застосування заходів забезпечення позову, у якій просив накласти арешт на грошові кошти, що належать відповідачу та знаходяться на всіх відкритих рахунках та на тих, які будуть відкриті після винесення ухвали, у всіх банківських та інших кредитно-фінансових установах та на відповідне нерухоме майно, яке належить на праві власності ФОП Кузьмінову В. О., у межах ціни позову, тобто у розмірі 1 374 464,01 грн.
3. Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 31.10.2025 у справі № 904/6129/25 у задоволенні заяви Прокурора про забезпечення позову було відмовлено.
4. Як виснував місцевий господарський суд, саме лише посилання в заяві про забезпечення позову на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для її задоволення. Наявність спору, з яким Прокурор звернувся до суду, не є автоматичною підставою для накладення арешту на кошти та майно ФОП Кузьмінова В. О. Натомість жодних належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, які можуть істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду у випадку задоволення позову Прокурором надано суду не було.
5. Постановою Центрального апеляційного господарського суду від 14.01.2026 вищевказану ухвалу суду першої інстанції скасовано. Ухвалено нове рішення, яким заяву Прокурора про забезпечення позову задоволено. Накладено арешт щодо коштів та щодо відповідного нерухомого майна ФОП Кузьмінова В. О. у межах ціни позову, яка становить 1 374 464,01 грн.
6. Беручи до уваги наявність зв`язку між конкретними заходами забезпечення позову (накладення арешту на нерухоме майно та на кошти в межах ціни позову) та предметом заявленого Прокурором позову (стягнення коштів), співмірність цих заходів і предмета позову, а також відповідність обраних заходів забезпечення статтям 136, 137 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), апеляційний господарський суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення поданої Прокурором заяви та вжиття відповідних заходів забезпечення позову.
Касаційна скарга 
7. Не погодившись із судовим рішенням суду апеляційної інстанції, ФОП Кузьмінов В. О. звернулася до Верховного суду із касаційною скаргою, у якій просить скасувати постанову Центрального апеляційного господарського суду від 14.01.2026 та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні заяви Прокурора про забезпечення позову відмовити.
АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Узагальнені доводи касаційної скарги
8. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої статті 287 ГПК України є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
9. Обґрунтовуючи подану касаційну скаргу, відповідач зазначає, що оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції ухвалено з порушенням норм статей 136, 137, 140 ГПК України та без урахування висновків Верховного Суду, викладених, зокрема, в постановах від 12.02.2020 у справі № 381/4019/18, від 24.04.2024 у справі № 754/5683/22, від 09.06.2022 у справі № 924/1277/20 (924/1226/21), від 10.04.2018 у справі № 910/19256/16, від 14.05.2018 у справі №910/20479/17, від 14.06.2018 у справі № 916/10/18, від 23.06.2018 у справі №916/2026/17, від 16.08.2018 у справі № 910/5916/18, від 11.09.2018 у справі №922/1605/18, від 14.01.2019 у справі №909/526/18, від 21.01.2019 у справі №916/1278/18, від 25.01.2019 у справі №925/288/17, від 26.09.2019 у справі №904/1417/19, від 04.12.2025 у справі № 916/3385/25.
10. Зі змісту касаційної скарги відповідача вбачається, що процитовані ним висновки із вказаних постанов Верховного Суду стосуються необхідності встановлення фактичних обставин, з якими пов`язується застосування заходів забезпечення позову, та реальної загрози утруднення чи неможливості виконання судового рішення у випадку їх незастосування, а також необхідності дотримання співмірності заходів забезпечення позову із предметом заявлених позовних вимог.
11. Посилаючись на такі висновки суду касаційної інстанції, скаржник стверджує, що у цьому разі доводи Прокурора щодо забезпечення позову зводяться виключно до припущень та надуманих ризиків, які не доведено ним жодними доказами. Водночас вжиті апеляційним господарським судом у відповідності до його заяви заходи забезпечення позову не стосуються предмета позову, не відповідають вимогам співмірності та порушують права відповідача. 
12. На підтвердження своєї позиції заявник касаційної скарги наводить і чисельні інші постанови Верховного Суду, що стосуються питання вжиття заходів забезпечення позову.
13. Також ФОП Кузьмінов В. О. стверджує, що судом апеляційної інстанції порушено частину першу статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція), оскільки при застосуванні заходів забезпечення позову ним не було проаналізовано обставини справи та аргументи відповідача.
14. Крім того, скаржник звертає увагу Верховного Суду на те, що застосовані заходи забезпечення позову блокують його господарську діяльність. При цьому він є платником єдиного податку, у зв`язку з чим звільняється від сплати земельного податку.
Позиція інших учасників справи 
15.  У межах встановленого Верховним Судом строку інші учасники судового процесу своїм правом подати відзиви на касаційну скаргу ФОП Кузьмінова В. О. не скористались, відповідні відзиви до суду касаційної інстанції не подали.
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Оцінка аргументів скаржника і висновків суду апеляційної інстанції
16. Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права (частина перша статті 300 ГПК України).
17. Дослідивши наведені у касаційній скарзі ФОП Кузьмінова В. О. доводи та перевіривши правильність застосування судом апеляційної інстанції норм процесуального права при ухваленні оскаржуваної постанови, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга відповідача не підлягає задоволенню, з огляду на таке. 
18. Інститут вжиття заходів забезпечення позову є одним із механізмів забезпечення ефективного юридичного захисту.
19. Процесуальні підстави для застосування заходів забезпечення позову визначає стаття 136 ГПК України, у частинах першій, другій якої унормовано, що господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
20. За змістом статті 137 ГПК України позов забезпечується: 1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб; 2) забороною відповідачу вчиняти певні дії; 3) виключено; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві, або виконувати щодо нього інші зобов`язання; 5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку; 6) зупиненням продажу майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно, або про виключення його з опису і про зняття з нього арешту; 7) виключено; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів, що містять об`єкти інтелектуальної власності; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
21. Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (частина четверта статті 137 ГПК України).
22. Як виснувала Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18.05.2021 у справі № 914/1570/20, під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. Важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення.
23. За висновками, наведеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 24.04.2024 у справі № 754/5683/22, як характер спору (майновий або немайновий), так і те, чи підлягає судове рішення у конкретній справі примусовому виконанню, не мають вирішального значення при дослідженні судом питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову. Ключовим є встановлення судом: 1) наявності спору між сторонами; 2) ризику незабезпечення ефективного захисту порушених прав позивача, який може проявлятися як через вплив на виконуваність рішення суду у конкретній справі, так і шляхом перешкоджання поновленню порушених чи оспорюваних прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду; 3) співмірності обраного позивачем виду забезпечення позову з пред`явленими позовними вимогами та 4) дійсної мети звернення особи до суду із заявою про забезпечення позову, зокрема, чи не є таке звернення спрямованим на зловживання учасником справи своїми правами.
24. Умовою застосування заходів забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно (в тому числі грошові суми, цінні папери тощо), яке є у відповідача на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення (постанова Верховного Суду від 28.08.2019 у справі № 910/4491/19).
25. При вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.
26. Питання задоволення заяви про застосування заходів забезпечення позову вирішується судом в кожному конкретному випадку окремо, виходячи з характеру обставин справи, що дозволяють зробити висновок про те, що невжиття таких заходів матиме наслідки, визначені у частині другій статті 136 ГПК України.
27. Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. 
28. Водночас співмірність передбачає співвідношення господарським судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати у результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.
29. Подібні висновки наведено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2020 у справі № 381/4019/18.
30. До того ж передумовою забезпечення позову є обрання належного, відповідного предмету спору заходу забезпечення позову, що гарантує дотримання принципу співвіднесення виду заходу забезпечення позову заявленим позивачем вимогам, що зрештою дає змогу досягти балансу інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, сприяє фактичному виконанню судового рішення в разі задоволення позову та, як наслідок, забезпечує ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача (заявника).
31. Про це зазначено, зокрема, у постановах Верховного Суду від 21.12.2021 у справі № 910/10598/21 та від 28.08.2023 у справі № 906/304/23.
32. У цій справі (№ 904/6129/25), оскаржуючи постанову суду апеляційної інстанції, якою застосовано заходи забезпечення позову, ФОП Кузьмінова В. О. стверджує, що такі заходи не є співмірними, та зазначає, що Прокурором не доведено обставин, які б свідчили про необхідність їх вжиття. 
33. Проаналізувавши наведені доводи скаржника, Верховний Суд вбачає, що предметом позову у справі, що переглядається, є вимога про стягнення 1 374 464,01 грн безпідставно збережених коштів за використання земельної ділянки.
34. Виконання в майбутньому судового рішення у справі про стягнення коштів у разі задоволення позовних вимог безпосередньо пов`язане з обставинами наявності у відповідача присудженої до стягнення суми заборгованості. 
35. Тому як арешт коштів, так і арешт іншого майна, що накладається судом для забезпечення позову про стягнення коштів, має на меті подальше звернення стягнення на майно у разі задоволення позову.
36. Звідси слідує, що застосовані апеляційним господарським судом заходи забезпечення узгоджується з предметом поданого Прокурором позову та вжиті в межах його ціни, а отже є співмірними з пред`явленою позовною вимогою.
37. У відповідності ж з приписами частини третя статті 13 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
38. Здійснене апеляційним господарським судом правозастосування у цій частині концептуально узгоджується з висновками, викладеними у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.03.2023 у справі № 905/448/22.
39. Ураховуючи, зокрема, викладене у зазначеній постанові, Верховний Суд відхиляє доводи скаржника щодо обов`язку заявника (Прокурора) додатково доводити існування об`єктивних ризиків, що можуть утруднити або унеможливити виконання рішення у цій справі за умови подальшого задоволення судом позову про стягнення коштів.
40. До того ж, з огляду на висловлену у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.03.2023 у справі № 905/448/22 правову позицію про допустимість у спорі про стягнення коштів вжиття заходів забезпечення шляхом накладення арешту як на кошти, так і на майно відповідача, однак в межах ціни позову, неспроможними є і доводи скаржника щодо непов`язаності арештованого майна з предметом спору.
41. Разом з тим, вказуючи на блокування його господарської діяльності внаслідок застосування відповідних заходів забезпечення позову, відповідач у касаційній скарзі належного обґрунтування цьому не наводить.
42. Натомість Верховний Суд щодо такого твердження скаржника зауважує, що обраний апеляційним господарським судом вид забезпечення позову не призведе до невиправданого обмеження його майнових прав, (див. вже згадувану постанова об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.03.2023 у справі № 905/448/22), а понесення ж негативних наслідків через арешт коштів у відповідному (заявленому Прокурором до стягненні) розмірі, відповідачем жодним чином не підтверджено, а лише декларативно зазначено про це у касаційній скарзі.
43. Водночас необхідно зважати, що арешт має тимчасовий характер та скасовується (може бути скасований) в порядку, визначеному статтею 145 ГПК України. За клопотанням учасника справи суд також може допустити заміну одного заходу забезпечення позову іншим (частина перша статті 143 ГПК України).
44. Зазначене є додатковою гарантією прав скаржника, який за умови виникнення певних обставин та / або припинення дії обставин, що існували на момент забезпечення позову, вправі звернутися до суду та ініціювати питання про скасування чи заміну відповідного заходу забезпечення позову.
45. Не можуть бути прийняті до уваги і посилання відповідача у касаційній скарзі на ряд постанов Верховного Суду, оскільки висновки, які він цитує, мають загальний характер і підлягають урахуванню судами залежно від встановлених обставин наявності чи відсутності підстав для застосування певного заходу забезпечення позову у конкретному випадку. 
46. Універсального алгоритму застосування заходів забезпечення позову не існує, оскільки їх вжиття (або відмова у такому) напряму залежить від фактичних обставин кожного господарського спору (постанова Верховного Суду від 03.03.2021 у справі № 912/1711/20).
47. Таким чином, цитування скаржника низки висновків з постанов суду касаційної інстанції жодним чином не свідчить про порушення апеляційним господарським судом норм процесуального права при застосуванні відповідних заходів забезпечення позову за встановлених фактичних обставин цієї справи щодо підставності їх вжиття.
48. При цьому зі змісту оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції невідповідності викладених у ній висновків, наведеним відповідачем у касаційній скарзі висновкам суду касаційної інстанції, Верховний Суд не вбачає.
49. Також не підтвердилося і порушення судом апеляційної інстанції частини першої статті 6 Конвенції, на яке вказує відповідач, оскільки зміст оскаржуваної постанови свідчить, що судом досліджено всі обставини та проаналізовано доводи та заперечення учасників судового процесу, що мають значення для вирішення питання про застосування відповідних заходів забезпечення позову. Разом з тим надавати детальну відповідь на кожне твердження сторони, якщо такі аргументи не є визначальними для вирішення питання, яке розглядається судом на певній стадії судового процесу, суд не зобов`язаний.
50. Фактично суть всіх викладених у касаційній скарзі доводів скаржника полягає у його незгоді із застосування апеляційним господарським судом відповідних заходів забезпечення позову, зводиться до його власного тлумаченні наведених у оскаржуваній постанові висновків із посиланням на їх невідповідність висновкам Верховного Суду та свідчить про спонукання до здійснення переоцінки фактичних обставин щодо їх вжиття на свою користь, що мало б наслідком ухвалення протилежного судового рішення з цього питання.
51. Однак, за відсутності належного обґрунтування порушення апеляційним господарським судом процесуальних норм, яке б підтвердилось при касаційному оскарженні, такі доводи відповідача не можуть бути підставою для скасування ухваленого ним судового рішення.
52. Вирішення ж інших окреслених відповідачем у касаційній скарзі питань щодо вжиття відповідних заходів забезпечення позову за встановлених судом апеляційної інстанції обставин не є завданням Верховного Суду, який є судом «права», а не «факту», та обмежений вимоги частини другої статті 300 ГПК України («Межі розгляду справи судом касаційної інстанції»).
53. Крім того, заперечення відповідача щодо вжитих судом апеляційної інстанції заходів забезпечення позову, які полягають у тому, що він є платником єдиного податку, у зв`язку з чим звільнений від сплати земельного податку, стосуються питань, які повинні вирішуватись під час розгляду спору по суті, а саме обґрунтованості заявлених позовних вимог, тому вони не можуть вирішуватися під час розгляду заяви про забезпечення позову або касаційного перегляду судового рішення ухваленого за результатами її розгляду.
54. Ураховуючи все викладене, Верховний Суд погоджується з висновками суду апеляційної інстанції про наявність правових підстав для накладення арешту на майно та кошти відповідача в межах ціни позову у цій справі, позаяк такі заходи є розумними, адекватними та співмірними з предметом спору, сприятимуть досягненню балансу інтересів сторін та фактичному виконанню судового рішення в разі задоволення позову, і як наслідок у такому випадку забезпечать ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.
55. Отже, визначена відповідачем підстава касаційного оскарження постанови суду апеляційної інстанції, якою вжито заходи забезпечення позову, не знайшла свого підтвердження за відсутності її належного обґрунтування.
56. Верховний Суд вважає за можливе розглянути касаційну скаргу у розумний строк, тобто такий, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
57. За змістом пункту 1 частини першої статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
58. Згідно із статтею 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення ? без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
59. У цьому разі, звертаючись із касаційною скаргою, скаржник не спростував висновків суду апеляційної інстанції та не довів порушення ним норм процесуального права.
60.  За таких обставин касаційна скарга відповідача підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції слід залишити без змін.
Розподіл судових витрат
61. Оскільки суд відмовляє у задоволенні касаційної скарги та залишає без змін оскаржуване судове рішення, відповідно до статті 129 ГПК України судові витрати покладаються на скаржника.
Керуючись статтями 300, 301, 304, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Суд
ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу фізичної особи-підприємця Кузьмінова Володимира Олександровича залишити без задоволення.
2. Постанову Центрального апеляційного господарського суду від 14.01.2026 у справі № 904/6129/25 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Головуючий суддя О. В. Случ

Судді Н. О. Волковицька

С. К. Могил