ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2026 р. 	Справа № 440/16666/25	

Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Семененко М.О.,
Суддів: Подобайло З.Г. , Чалого І.С. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 15.01.2026, головуючий суддя І інстанції: І.Г. Ясиновський, повний текст складено 15.01.26 по справі № 440/16666/25
за позовом ОСОБА_1 
до  Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області 
про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії
ВСТАНОВИВ
ОСОБА_1 звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, в якому просить суд: 
- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області №164150005368 від 23.10.2025 про відмову в перерахунку пенсії;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області призначити ОСОБА_1 грошову допомогу у розмірі десяти місячних пенсій станом на день її призначення, відповідно до пункту 7-1 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Також просить суд стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору у розмірі 1211,20 грн та витрати, пов`язанні з наданням правової допомоги, у розмірі 10000,00 грн.
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 15.01.2026 позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області №164150005368 від 23.10.2025 про відмову в перерахунку пенсії.
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 15.10.2025 про призначення грошової допомоги у розмірі десяти місячних пенсій станом на день її призначення, відповідно до пункту 7-1 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та прийняти вмотивоване рішення, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1211,20 грн (одна тисяча двісті одинадцять гривень двадцять копійок) та на правничу допомогу у розмірі 5000,00 грн (п`ять тисяч гривень).
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального права, просить суд скасувати рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 15.01.2026 та прийняти постанову, якою відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що відповідно до статті 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом (01.01.2004), зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом. Звертає увагу, що відповідно до статті 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» робота в лепрозорних і протичумних закладах охорони здоров`я, у закладах (відділеннях) з лікування осіб, заражених вірусом імунодефіциту людини або хворих на СНІД, в інших інфекційних закладах, (відділеннях) охорони здоров`я, у патолого-анатомічних і реанімаційних відділеннях закладів охорони здоров`я, а також у закладах з наданням психіатричної допомоги зараховується до стажу роботи у подвійному розмірі. При цьому, після набрання чинності Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», тобто з 1 січня 2004 року, всі періоди страхового стажу враховуються в одинарному розмірі, у подвійному розмірі обчислюються періоди роботи в зазначених відділеннях тільки для визначення права на пенсію. Вказує, що позивач не отримує пенсію за вислугу років, тому помилково наполягає на застосуванні положень статті 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» при здійсненні розрахунку стажу. Стверджує, що в довідках від 22.10.2025 №1010/01-25, від 22.10.2025 №879/01.1-20 відсутня підстава видачі, а в довідці №1010/01-25 відсутні дані про перебування у відпустках без збереження заробітної плати. Також в довідці №1010/01-25 посада не співпадає з посадами у трудовій книжці НОМЕР_1 . Щодо стягнення на користь позивача витрат на правничу допомогу, зауважує, що ця справа є справою незначної складності і її розгляд здійснюється в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Враховуючи той факт, що надання правової допомоги у вигляді правових консультацій, вивчення документів для складення позовної заяви, складення позовної заяви не підлягають компенсації (відшкодуванню) як правова допомога відповідно до статті 132 КАС України, вважає, що відсутні правові підстави для відшкодування позивачу витрат на правничу допомогу.
ОСОБА_1 подав до суду відзив на апеляційні скарги відповідача, вважає доводи та обґрунтування апеляційної скарги помилковими та безпідставними, рішення суду першої інстанції вважає законним та обґрунтованим, просить суд апеляційної інстанції апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 15.01.2026 без змін. 
Зазначає, що право особи на отримання грошової допомоги у розмірі десяти місячних пенсій пов`язується з наявністю у неї необхідного спеціального страхового стажу роботи на певних визначених законодавством посадах й вихід на пенсію саме з цих посад в закладах та установах державної та комунальної форми власності, а також неотримання такою особою до моменту виходу на пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» будь-якого іншого виду пенсії. Вказує, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка, а за відсутності останньої або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. Звертає увагу, що наявність сумнівів щодо неповних відомостей, зазначених у довідках №1010/01-25 від 22.10.2025, №879/01.1-20 від 22.10.2025, не може нівелювати відомості, оформлені належним чином, та позбавляти права на належне пенсійне забезпечення. Зауважує, що станом на день досягнення пенсійного віку (10.09.2025) позивач: 1) працював в закладах та установах державної або комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів «е» – «ж» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», 2) має страховий стаж більше 35 років на такій посаді, 3) не отримував будь-яку пенсію, при призначенні пенсії за віком. Вважає, що має право на грошову допомогу у розмірі десяти місячних пенсій станом на день її призначення, відповідно до пункту 7-1 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Відповідно до ч.1 ст.308, п.3 ч.1 ст.311 КАС України справа розглянута в межах доводів апеляційної скарги, в порядку письмового провадження.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, дослідивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що 15.10.2025 ОСОБА_1 звернувся до структурного підрозділу Пенсійного фонду України із заявою щодо перерахунку пенсії, а саме призначення одноразової грошової допомоги у розмірі 10 пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
До вказаної заяви додано, зокрема, копії: 
- трудової книжки серії НОМЕР_2 від 15.08.1988; 
- довідок управління з питань освіти, культури, молоді, туризму, спорту та гуманітарного розвитку виконавчого комітету Великобагачанської селищної ради Миргородського району Полтавської області №739/01.1-20 від 09.09.2025 та №879/01.1-20 від 22.10.2025, відповідно до яких ОСОБА_1 з 2019 року дійсно працює вчителем історії опорного закладу «Великобагачанський заклад загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів виконавчого комітету Великобагачанської селищної ради Миргородського району Полтавської області», а з 22.08.2024 у Великобагачанському опорному ліцеї Великобагачанської селищної ради Миргородського району Полтавської області (рішення 50 сесії восьмого скликання Великобагачанської селищної ради від 16.04.2024). За даний період у відпустці без збереження заробітної плати більше 15 днів не перебував; 
- довідки Великобагачанського опорного ліцею Великобагачанської селищної ради Миргородського району Полтавської області №1010/01-25 від 22.10.2025, відповідно до якої ОСОБА_1 дійсно працює на посаді учителя історії Великобагачанського опорного ліцею Великобагачанської селищної ради Миргородського району Полтавської області з 15.08.1988 (Пф 53 від 15.08.1988 по районному відділу освіти).
Заява розглянута за принципом екстериторіальності Головним управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, яким прийнято рішення №164150005368 від 23.10.2025 про відмову позивачу в перерахунку пенсії, а саме призначення одноразової грошової допомоги у розмірі 10 пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
В обґрунтування вказаного рішення зазначено, що відповідно до пункту 7-1 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» особам, які на день досягнення пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону, працювали в закладах та установах державної або комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів «е»-«ж» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», і мають страховий стаж (для чоловіків - 35 років, для жінок - 30 років) на таких посадах, а також якщо вони до цього не отримували будь-яку пенсію, при призначенні пенсії за віком виплачується грошова допомога, яка не підлягає оподаткуванню, у розмірі їх десяти місячних пенсій станом на день її призначення. Вказано, що право на виплату грошової допомоги, передбаченої пунктом 7-1 розділу XV Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» визначається органом, що призначає пенсію, при призначенні особі пенсії за віком, зокрема, з урахуванням факту роботи в закладах та установах державної або комунальної форми власності на відповідних посадах на день досягнення пенсійного віку за даними Реєстру застрахованих осіб державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування. Звертає увагу, що в довідках від 22.10.2025 №1010/01-25 та №879/01.1-20 відсутня підстава видачі, а в довідці №1010/01-25 відсутні дані про перебування / не перебування позивача у відпустках без збереження заробітної плати. Також в довідці №1010/01-25 посада не співпадає з посадами у трудовій книжці НОМЕР_3 .
Не погодившись з рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області №164150005368 від 23.10.2025 про відмову в перерахунку пенсії, позивач ініціював даний спір.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з протиправності рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області №164150005368 від 23.10.2025 про відмову в перерахунку пенсії, яке підлягає скасуванню.
У зв`язку з чим, суд першої інстанції дійшов висновку, що належним способом захисту порушеного права позивача буде зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 15.10.2025 про призначення грошової допомоги у розмірі десяти місячних пенсій станом на день її призначення, відповідно до пункту 7-1 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та прийняти вмотивоване рішення, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області призначити ОСОБА_1 грошову допомогу у розмірі десяти місячних пенсій станом на день її призначення, відповідно до пункту 7-1 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», суд першої інстанції виходив з їх передчасності.
Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Зі змісту апеляційної скарги вбачається, що рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог не оскаржується, отже, в межах розгляду цієї справи надається правова оцінка рішенню суду першої інстанції в частині задоволення позову.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції в оскаржуваній відповідачем частині, з огляду на наступне.
Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно зі ст.46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
За приписами п.6 ч.1 ст.92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.
Правовідносини у сфері призначення, перерахунку і виплати пенсій врегульовані Законом України «Про пенсійне забезпечення» (далі по тексту - Закон №1788-ХІІ) та Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі по тексту - Закон №1058-VI).
Згідно зі ст.2 Закону №1788-XII за цим Законом призначаються трудові пенсії, до яких відносяться: пенсії за віком; по інвалідності; в разі втрати годувальника; за вислугу років.
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел визначає Закон №1058-IV.
Відповідно до ст.4 Закону №1058-IV законодавство про пенсійне забезпечення базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, цього Закону, законів України «Про недержавне пенсійне забезпечення», «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (далі - закони про пенсійне забезпечення), а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення, що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення в Україні.
Пунктом 16 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону №1058-IV визначено, що до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.
Водночас, пунктом 7-1 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону №1058-IV визначено, що особам, які на день досягнення пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону, працювали в закладах та установах державної або комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів «е»-«ж» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», і мають страховий стаж (для чоловіків - 35 років, для жінок - 30 років) на таких посадах, а також якщо вони до цього не отримували будь-яку пенсію, при призначенні пенсії за віком виплачується грошова допомога, яка не підлягає оподаткуванню, у розмірі їх десяти місячних пенсій станом на день її призначення.
Пунктом «е» статті 55 Закону №1788-ХІІ визначено, що право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення після досягнення 55 років і за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України.
Умови обчислення страхового стажу, що дає право на призначення грошової допомоги відповідно до пункту 7-1 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону №1058-ІV, та механізм її виплати визначає Порядок обчислення страхового стажу, що дає право на призначення грошової допомоги, та її виплати, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 23.11.2011 №1191 (далі по тексту - Порядок №1191).
Відповідно до абз. 1, 2 п.2 Порядку №1191 до страхового стажу, що визначає право на виплату грошової допомоги, зараховуються періоди роботи в закладах та установах державної та комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів е і ж статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», що передбачені: переліком закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 4 листопада 1993 р. №909 «Про перелік закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років».
Страховий стаж, передбачений пунктами 2 і 3 цього Порядку, враховується в календарному обчисленні. При цьому допускається підсумовування страхового стажу за періоди роботи, які дають право на призначення пенсії відповідно до пунктів е - ж статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» (п.4 Порядку №1191).
Згідно з п.5 Порядку №1191 грошова допомога надається особам, яким починаючи з 1 жовтня 2011 р. призначається пенсія за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та які на день досягнення пенсійного віку, передбаченого статтею 26 зазначеного Закону, працювали в закладах та установах державної або комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів е - ж статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», і мають страховий стаж (для чоловіків - 35 років, для жінок - 30 років) на таких посадах, а також якщо вони до цього не отримували будь-яку пенсію.
Для визначення розміру грошової допомоги враховується місячний розмір пенсії, обчислений згідно із статтями 27 і 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», станом на день її призначення (п.6 Порядку №1191).
Відповідно до п.7 Порядку №1191 виплата грошової допомоги здійснюється органами Пенсійного фонду України одноразово у розмірі десяти місячних пенсій за рахунок коштів Державного бюджету України одночасно з першою виплатою пенсії, яка призначена до виплати.
Суть зазначеної грошової допомоги полягає в додатковій гарантії для працівників, які працювали в установах державної або комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів е - ж статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення». Наявність такої гарантії спонукає осіб працювати саме в установах державної або комунальної форми власності і набувати необхідний стаж у зазначених установах.
Отже, норму пункту 7-1 розділу Прикінцеві положення Закону №1058-IV слід тлумачити таким чином, що для отримання визначеної пунктом 7-1 розділу «Прикінцеві положення» Закону №1058-IV грошової допомоги при виході на пенсію по Закону №1058-IV особа має дотриматись таких вимог:
- станом день досягнення пенсійного віку працювати в установах державної або комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів е - ж статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення»;
- пенсія має призначатися особі вперше (тобто особи, які отримували пенсію раніше і з будь-яких причин перестали отримувати її право на зазначену грошову допомогу втратили);
- станом на день звернення за призначенням пенсії особа повинна мати страховий стаж (для чоловіків - 35 років, для жінок - 30 років, у редакції Закону №1058 станом на час виникнення спірних правовідносин) на зазначених вище посадах.
Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 15.06.2022 у справі №200/854/19-а, від 22.02.2024 у справі №260/323/20.
Спір у даній справі стосується наявності у позивача права на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої пунктом 7-1 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», як працівнику освіти.
Колегія суддів враховує, що постановою Кабінету Міністрів України від 04.11.1993 №909 затверджений Перелік закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років (далі по тексту – Перелік закладів і установ №909).
Зміст розділу 1 «Освіта» Переліку закладів і установ №909 в частині «Найменування закладів і установ» містить зазначення «Загальноосвітні навчальні заклади», а в частині «Найменування посад» містить зазначення «вчителі».
Відповідно до ст.10 Закону України «Про освіту» складниками системи освіти є: дошкільна освіта; повна загальна середня освіта; позашкільна освіта; спеціалізована освіта; професійна (професійно-технічна) освіта; фахова передвища освіта; вища освіта; освіта дорослих, у тому числі післядипломна освіта.
Згідно зі ст.62 Закону №1788-XII основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 №637 затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі по тексту - Порядок №637).
Згідно з п.1 Порядку №637 основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків (п.2 Порядку №637).
У п.3 Порядку №637 передбачено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
Аналіз наведених норм права дає змогу дійти висновку, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка, а необхідність підтвердження трудового стажу на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами виникає виключно у разі відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній чи наявності неправильних чи неточних записів про періоди роботи.
За обставинами справи, позивач досяг віку 60 років та з 11.09.2025 отримує пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування. Відомості про призначення позивачу пенсії за вислугу років у матеріалах справи відсутні.
Відповідно до записів з трудової книжки серії НОМЕР_3 ОСОБА_1 , серед іншого:
- 15.08.1988 призначений на посаду вчителя історії та суспільствознавства Великобагачанської загальноосвітньої школи;
- 09.09.2001 - звільнений з посади вчителя географії шляхом переводу на посаду спеціаліста 1 категорії відділу культури Великобагачанської райдержадміністрації, дозволено читати 6 годин у школі географії;
- 21.09.2007 - призначений на посаду вчителя Великобагачанської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступеня (встановлений 12 тарифний розряд);
- 01.09.2011 - переведений на посаду вчителя історії;
- 28.02.2013 - звільнений у зв`язку з переходом на іншу роботу (п.5 ст.36 КЗпП України);
- 01.03.2013 по 14.05.2014 працював на посаді першого заступника голови Великобагачанської районної державної адміністрації. При цьому, наявний запис, що з 01.03.2013 по 14.05.2014 працював на посаді вчителя Великобагачанської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступеня за сумісництвом;
- 15.05.2014 - переведений на посаду вчителя історії з повним тижневим навантаженням Великобагачанського опорного ліцею Великобагачанської селищної ради Миргородського району Полтавської області;
- 31.12.2018 - звільнено з посади вчителя історії у зв`язку з переведенням працівників закладів освіти виконавчого комітету Великобагачанської селищної ради до відділу освіти, молоді та спорту виконавчого комітету Великобагачанської селищної ради, як окремої юридичної особи (п.5 ст.36 КЗпП України);
- з 01.01.2019 - прийнято на посаду вчителя історії у зв`язку з переведенням працівників закладів освіти виконавчого комітету Великобагачанської селищної ради до відділу освіти, молоді та спорту виконавчого комітету Великобагачанської селищної ради, як окремої юридичної особи.
Доказів на підтвердження недостовірності записів в трудовій книжці позивача суду не надано. Зазначені записи у трудовій книжці є чіткими, зрозумілими, містять посилання на накази та мають печатки відповідних освітніх установ.
Також, довідкою Великобагачанського опорного ліцею Великобагачанської селищної ради Миргородського району Полтавської області від 22.10.2025 №1010/01-25 встановлено, що ОСОБА_1 дійсно працює на посаді учителя історії Великобагачанського опорного ліцею Великобагачанської селищної ради Миргородського району Полтавської області з 15.08.1988 (Пф 53 від 15.08.1988 по районному відділу освіти).
Згідно з довідками управління з питань освіти, культури, молоді, туризму, спорту та гуманітарного розвитку виконавчого комітету Великобагачанської селищної ради Миргородського району Полтавської області від 09.09.2025 №739/01.1-20 та від 22.10.2025 №879/01.1-20 ОСОБА_1 з 2019 року дійсно працює вчителем історії опорного закладу «Великобагачанський заклад загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів виконавчого комітету Великобагачанської селищної ради Миргородського району Полтавської області», а з 22.08.2024 у Великобагачанському опорному ліцеї Великобагачанської селищної ради Миргородського району Полтавської області (рішення 50 сесії восьмого скликання Великобагачанської селищної ради від 16.04.2024). За даний період у відпустці без збереження заробітної плати більше 15 днів не перебував.
Отже, з трудової книжки, яка є основним документом, що підтверджує стаж роботи, та довідок від 09.09.2025 №739/01.1-20 та 22.10.2025 №1010/01-25 та 879/01.1-20 вбачається, що позивач працював (у тому числі на день досягнення пенсійного віку) на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії на умовах пункту «е» статті 55 Закону №1788-XII.
Посилання відповідача у спірному рішенні від 23.10.2025 №164150005368 на те, що в довідці від 22.10.2025 №1010/01-25 відсутні дані про перебування / не перебування позивача у відпустках без збереження заробітної плати, як на підставу для відмови у призначенні грошової допомоги у розмірі десяти місячних пенсій, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки вищенаведеним Порядком №1191 не передбачено виключення зі стажу періодів перебування працівника у відпустці без збереження заробітної плати, а також не передбачено необхідності надання документів про періоди перебування у відпустках без збереження заробітної плати.
Відтак, відмова пенсійного органу у виплаті позивачу грошової допомоги, передбаченої пунктом 7-1 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону №1058-IV, з підстав невідповідності уточнюючої довідки про періоди роботи, суперечить законодавству і встановленим обставинам справи.
Доводи відповідача про те, що в довідці від 22.10.2025 №1010/01-25 посада не співпадає з посадами у трудовій книжці НОМЕР_3 , колегія суддів вважає безпідставними, оскільки відповідно до записів з трудової книжки серії НОМЕР_3 ОСОБА_1 , дійсно, з 15.08.1988 призначений на посаду вчителя історії та суспільствознавства Великобагачанської загальноосвітньої школі та надалі працював вчителем в спірні періоди.
Щодо посилання відповідача на те, що в довідках від 22.10.2025 №1010/01-25 та №879/01.1-20 відсутня підстава видачі, колегія суддів звертає увагу, що формальні неточності, як то відсутність підстави видачі довідки, не можуть бути підставою для відмови особі в зарахуванні стажу роботи за умови, якщо такі документи в сукупності не протирічать один одному та містять всі необхідні дані, які мають враховуватися відповідачем.
Більше того, на особу не може покладатися тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені в його трудовій книжці та в інших документах. 
Отже, наявність сумнівів щодо неповноти відомостей, зазначених у довідках від 22.10.2025 №1010/01-25 та №879/01.1-20, не може нівелювати відомості, оформлені належним чином, та позбавляти права позивача на належне пенсійне забезпечення. 
За цим, відмова позивачу у призначенні грошової допомоги у розмірі десяти місячних пенсій станом на день її призначення, відповідно до пункту 7-1 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», лише з підстав наявності у довідках від 22.10.2025 №1010/01-25 та №879/01.1-20 формальних неточностей, та не дослідження всієї сукупності наданих позивачем документів, зокрема, трудової книжки серії НОМЕР_3 , не відповідає загальним вимогам, які висуваються до актів індивідуальної дії як актів правозастосування, а саме критеріям обґрунтованості та вмотивованості, відповідно до яких пенсійний орган мав навести переконливі та зрозумілі мотиви його прийняття.
Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що рішення від 23.10.2025 №164150005368 прийнято Головним управлінням Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області не на підставі та не у спосіб, що визначені законодавством України, без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, а тому вказане рішення є протиправним та підлягає скасуванню.
Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Отже, особливістю адміністративного судочинства є те, що обов`язок (тягар) доказування в спорі покладається на відповідача - орган публічної влади, який повинен надати докази, що свідчать про правомірність його дій, законність прийнятих рішень.
Відповідачем жодних належних доказів на підтвердження правомірності власних дій (рішення), які є предметом оскарження, надано не було.
Щодо обраного судом першої інстанції способу захисту порушеного права позивача, колегія суддів враховує, що спосіб захисту має враховувати суть порушення, допущеного суб`єктом владних повноважень - відповідачем, а тому суд має обрати спосіб захисту права, який би гарантував дотримання і захист прав, свобод, інтересів від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Так, відповідно до ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»).
Відповідно до ст.13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
При цьому, Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.
У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.
При чому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Салах Шейх проти проти Нідерландів», ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Chahal проти Об`єднаного королівства» (заява №22414/93) зазначив, що ст.13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, її суть зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органу розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист (параграф 145).
Засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (параграф 75 рішення Європейського суду з прав людини від 05 квітня 2005 у справі «Афанасьєв проти України»).
Відповідно до ч.2 ст.9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
З цього випливає, що вихід за межі позовних вимог можливий за наступних умов: лише у справах за позовами до суб`єктів владних повноважень, оскільки лише в цьому випадку відбувається захист прав та інтересів позивача; повний захист прав позивач неможливий у спосіб, про який просить позивач. Повнота захисту полягає в ефективності відновлення його прав; вихід за межі позовних вимог повинен бути пов`язаний із захистом саме тих прав, щодо яких подана позовна заява.
Враховуючи встановлені у справі фактичні обставини, з метою повного та належного захисту прав позивача, суд першої інстанції, відповідно до вимог ч.2 ст.9 КАС України, правомірно вийшов за межі позовних вимог, та обрав спосіб захисту порушеного права позивача, що в повній мірі сприяє досягненню ефективного захисту інтересів позивача та встановлює спосіб відновлення її права від порушень з боку суб`єкта владних повноважень.
З огляду на вищевикладене, колегія суддів, з урахуванням ч.1 ст.308 КАС України, погоджується з висновком суду першої інстанції, що ефективним та належним способом відновлення порушеного права позивача буде визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області №164150005368 від 23.10.2025 про відмову в перерахунку пенсії та зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 15.10.2025 про призначення грошової допомоги у розмірі десяти місячних пенсій станом на день її призначення, відповідно до пункту 7-1 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та прийняти вмотивоване рішення, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.
Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що позивач не отримує пенсію за вислугу років, тому відсутні підстави для застосування положень статті 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» при здійсненні розрахунку стажу, колегія суддів вважає такими, що не впливають на спірні правовідносини, оскільки спір у даній справі стосується наявності у позивача права на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої пунктом 7-1 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», як працівнику освіти.
Інші доводи і заперечення сторін по суті спору на висновки суду апеляційної інстанції не впливають.
Щодо доводів апеляційної скарги відповідача стосовно незгоди з розподілом судових витрат, а саме стягненням витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 5000,00 грн, то колегія суддів зазначає наступне.
Положеннями статті 59 Конституції України передбачено, що кожен має право на правову допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Для забезпечення права на захист від обвинувачення та надання правової допомоги при вирішенні справ у судах та інших державних органах в Україні діє адвокатура.
Відповідно до ч.1 ст.16 КАС України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.
Згідно з ч.3 ст.132 КАС України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, в тому числі і на професійну правничу допомогу.
Відповідно до приписів ч.ч. 1-5 ст.134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Так, ч.7 ст.139 КАС України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Виходячи з положень ч.9 ст.139 КАС України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує чи пов`язані такі витрати з розглядом справи. Водночас дії сторони щодо досудового вирішення спору підлягають врахуванню лише у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим.
Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30.09.2009 №23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.
При визначенні суми відшкодування суд повинен виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).
Така правова позиція викладена в постановах Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі №826/1216/16 та в постановах Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 17.09.2019 у справі №810/3806/18, від 31.03.2020 у справі №726/549/19.
Не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.
Такі висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18, від 16.11.2022 у справі № 922/1964/21.
З урахуванням викладеного суд вправі оцінювати відповідність витратам на правову допомогу їх розміру критеріям, що передбачені у частині п`ятій статті 134 КАС України.
Аналіз долучених позивачем до матеріалів справи доказів свідчить, що позивачем укладено з Адвокатським об`єднанням «АКТ» договір від 08.12.2025 №0812/25 про надання правничої допомоги, за яким розмір гонорару, який клієнт має сплатити Адвокатському об`єднанню за надання правової (професійної правничої) допомоги встановлюється в розмірі 4 000 (чотири тисячі гривень) гривень нуль копійок за 1 (одну) годину роботи/наданих послуг, якщо інше не передбачено додатковою угодою до даного договору та/або комерційною пропозицією (Offer), якою можуть встановлюватись окремі розмір та порядок оплати за окремі послуги, що надаються Адвокатським об`єднанням.
Згідно з п.1 додаткової угоди від 08.12.2025 №1 до договору про надання правничої допомоги від 08.12.2025 №0812/25 сторони узгодили надання виконавцем переліку юридичних послуг з наступних питань: комплексне надання правничої допомоги клієнту в суді першої інстанції з питань визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області №164150005368 від 23.10.2025 про відмову в перерахунку пенсії та зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області призначити ОСОБА_1 грошову допомогу у розмірі десяти місячних пенсій станом на день її призначення, відповідно до пункту 7-1 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Відповідно до п.п. 2, 3 додаткової угоди від 08.12.2025 №1 до договору про надання правничої допомоги від 08.12.2025 №0812/25 сторони узгодили, що загальна вартість послуг, передбачених п.1 цієї додаткової угоди, становитиме 20000 (двадцять тисяч) гривень, які сплачуються у разі настання умов та в порядку, передбаченому п. 3-6 цієї додаткової угоди.
Частина вартості, зазначеної в п.2 цієї додаткової угоди, у розмірі 10000 (десять тисяч) гривень сплачується клієнтом протягом 3 (трьох) календарних днів після підписання клієнтом додаткової угоди та до початку надання відповідних послуг, передбачених п.1 цієї додаткової угоди. 
У разі досягнення бажаного клієнтом результату, а саме – рішення суду, яким задоволено позовні вимоги клієнта, клієнт має сплатити виконавцю 10000 (десять тисяч) гривень, протягом 5 (п`яти) календарних днів.
Оплата послуг за надання правової допомоги за договором про надання правничої допомоги від 08.12.2025 №0812/25 та додатковою угодою від 08.12.2025 №1 до договору про надання правничої допомоги від 08.12.2025 №0812/25 в розмірі 10000,00 грн підтверджена рахунком на оплату від 08.12.2025 №0812/25.
Вищевказані документи є належними доказами, які підтверджують понесення позивачем витрат на правничу допомогу адвоката в суді першої інстанції.
Колегія суддів враховує, що відповідач не подавав до суду першої інстанції заперечення на заяву позивача про стягнення судових витрат на правову допомогу та не зазначав про неспівмірність визначеного розміру витрат на професійну правничу допомогу зі складністю справи та наданим адвокатом обсягом послуг з правової допомоги.
Колегія суддів критично ставиться до доводів апелянта про те, що визначений судом розмір витрат на правову допомогу у цій справі не відповідає критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката, оскільки, відповідач не обґрунтував своєї позиції щодо вказаного та не зазначив, яким вважається розмір гонорару адвокату співмірним, а стверджуючи, що сума відшкодування є не обґрунтованою та завищеною, просить відмовити у такому відшкодуванні.
Водночас, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що оцінені сторонами договору про правничу допомогу послуги на суму 10000,00 грн, є необґрунтованими та непропорційними до обсягу наданих послуг з урахуванням складності справи.
При цьому, оцінивши всі аспекти даної справи, зокрема, те, що правовий підхід до складання позовів цієї категорії має сталий характер, правовідносини мають чітке нормативне регулювання, сформовану судову практику, та не порушують колізійних та доктринальних проблем у галузі права, колегія суддів, враховуючи критерій реальності таких витрат, розумність їхнього розміру, вважає правильним висновок суду першої інстанції про необхідність зменшити заявлений позивачем розмір судових витрат до суми 5000,00 грн, яка вочевидь є співмірною сумою відшкодування витрат на правничу допомогу за рахунок бюджетних асигнувань відповідача з огляду на складність даної справи та виконану адвокатом роботу.
Отже, при вирішенні заяви позивача апеляційним судом перевірено співмірність розміру витрат на оплату послуг адвокатів із складністю справи та наданих адвокатами послуг, обсягом цих послуг, а також ціною позову, як цього вимагає частина п`ята статті 134 КАС України. Суд першої інстанції навів мотиви, з яких він виходив при задоволенні заяви, й такі заявником апеляційної скарги не спростовані.
За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності підстав для часткового задоволення заяви позивача про стягнення витрат на правничу допомогу у розмірі 5000,00 грн.
Переглянувши рішення суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що при його прийнятті суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права.
Наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.
Частиною 1 ст. 315 КАС України визначено, що за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Під час апеляційного провадження, колегія суду не встановила таких порушень судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи по суті, які були предметом розгляду і заявлені в суді першої інстанції.
Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи судом апеляційної інстанції, спростовані зібраними по справі доказами та встановленими обставинами, з наведених підстав висновків суду не спростовують.
Отже, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим, прийнятим на підставі з`ясованих та встановлених обставинах справи, які підтверджуються доказами, та ухваленим з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.
Враховуючи те, що справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження, рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України, відповідно до вимог ст.327, ч.1 ст.329 КАС України.
Керуючись ст.ст. 311, 315, 316, 321, 325, 327, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд 
ПОСТАНОВИВ
Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області залишити без задоволення.
Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 15.01.2026 по справі № 440/16666/25 залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України відповідно до вимог ст.327, ч.1 ст.329 КАС України. 

Головуючий суддя 		М.О. Семененко 	
Судді	   	З.Г. Подобайло   І.С. Чалий