Справа № 539/1138/26
Провадження № 2-о/539/60/2026
Р І Ш Е Н Н Я  
 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 
 
17 березня 2026 року Лубенський міськрайонний суд 
Полтавської області 
в складі: головуючого судді Даценка В.М.,
при секретарі – Шрейтер С.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Лубни у порядку окремого провадження цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа Лубенський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Лубенському районі Полтавської області Сумського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України про встановлення факту смерті на тимчасово окупованій території,-
В С Т А Н О В И В:
Заявниця ОСОБА_1 звернулася в суд з заявою про встановлення факту смерті на тимчасово окупованій території її матері ОСОБА_2 .
У заяві вказала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у місті Ровеньки Луганської області, яке на даний час є тимчасово окупованою територією померла її мати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Документи про смерть видані на тимчасово окупованій території де фактично діє юрисдикція та застосовується законодавство окупаційної влади не можуть бути прийняті органами державної влади на іншій території України, у зв`язку з чим вона змушена звернутися до суду.
Встановлення факту смерті особи необхідно заявниці для отримання свідоцтва про смерть.
На підставі вищевикладеного заявниця прохає суд встановити факт смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 у місті Ровеньки Луганської області ОСОБА_2 . 
У судове засідання заявниця не з`явилася, направивши до суду заяву про розгляд справи без її участі. Вимоги заяви підтримує.
Представник заінтересованої особи у судове засідання не з`явився, про причини своєї неявки суд не повідомив.
У зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. 
Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що заява підлягає задоволенню.
Судом встановлено, що заявниця ОСОБА_3 є дочкою ОСОБА_2 , що підтверджується копіями свідоцтв про народження та про шлюб заявниці.
ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 у місті Ровеньки, Ровеньківського району Луганської області.
Згідно п. 8 ч.1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час в разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті.
Відповідно до ч.1 ст. 317 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України, визначеній такою відповідно до законодавства, може бути подана членами сім`ї померлого, їхніми представниками або іншими заінтересованими особами (якщо встановлення факту смерті особи впливає на їхні права, обов`язки чи законні інтереси) до будь-якого місцевого суду України, що здійснює правосуддя, незалежно від місця проживання (перебування) заявника.
Пунктом 2 ч.1 ст.17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» № 2398-VІ від 01.07.2010 передбачено, що державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі, зокрема, рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час.
Ровеньківський район Луганської області відповідно до переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією затвердженого наказом Міністерством розвитку громад та територій України 28.02.2025 № 376 зі змінами «Про затвердження Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією» з 07.04.2014 року віднесено до тимчасово окупованої Російською Федерацією території України.
Вказана обставина позбавляє заявницю можливості зареєструвати факт смерті ОСОБА_2 у встановленому законом порядку.
Суд зазначає, що смерть особи є юридичним фактом, що має наслідком припинення, зміну та виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації особою своїх прав.
На підтвердження факту смерті ОСОБА_2 заявниця надала копію лікарського свідоцтва про смерть №486 від 06.11.2023 виданого медичною установою, розташованою на території територіальної громади, яка перебуває у тимчасовій окупації, згідно якого ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Відповідно до ст.ст.3, 8, 9 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.
Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».
Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142).
Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо.
Оцінивши вищевказані докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що обставини, викладені у заяві в обґрунтування заявлених вимог є достовірними, підтверджені письмовими доказами, сумніву у суду не викликають і вважаються судом доведеними. 
На підставі вищевикладеного суд вважає за можливе встановити факт смерті ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у місті Ровеньки, Ровеньківського району Луганської області Україна.
Відповідно до ч. 4 ст. 317, п. 8 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд вважає за необхідне допустити негайне виконання цього рішення.
Керуючись статтями 12, 13, 81, 141, 258-259, 263-265, 268,272-273, 354-355 ЦПК України, суд
В И Р І Ш И В:
Заяву ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання АДРЕСА_1 , фактичне місце проживання АДРЕСА_2 ), заінтересована особа Лубенський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Лубенському районі Полтавської області Сумського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (юридична адреса м. Лубни, вул. Петра Яцика, 20 Лубенського району Полтавської області) про встановлення факту смерті на тимчасово окупованій території - задовольнити.
Встановити факт смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 на тимчасово окупованій території у місті Ровеньки, Ровеньківськогорайону Луганської області Україна, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Рішення підлягає негайному виконанню.
Рішення може бути оскаржено до Полтавського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
Оскарження рішення не зупиняє його виконання. 

Суддя Лубенського 
міськрайонного судуідпис)В.М. Даценко