ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА 01054, м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-В, тел. (044) 334-68-95, E-mail: inbox@ki.arbitr.gov.ua	

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
м. Київ
15.01.2026	Справа № 910/13168/25	
Суддя Плотницька Н.Б., розглянувши справу 
за позовом 	Товариства з обмеженою відповідальністю "Арчер Системс"	
до	Фізичної особи-підприємця Стеценка Олексія Олександровича 	
про	стягнення 40 301 грн 21 коп.	
Представники сторін	
від позивача: не з`явились	
від відповідача: не з`явились	
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:
24.10.2025 до Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Товариство з обмеженою відповідальністю "Арчер Системс" з вимогами до Фізичної особи-підприємця Стеценка Олексія Олександровича про стягнення 40 301 грн 21 коп.
Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідач в порушення норм чинного законодавства України та домовленостей між сторонами належним чином не виконав взяті на себе зобов`язання з поставки якісного товару, у зв`язку з чим позивачу завдано збитків в розмірі 40 301 грн 21 коп.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 28.10.2025 позовну заяву залишено без руху на підставі частини 1 статті 174 Господарського процесуального кодексу України.
30.10.2025 до Господарського суду міста Києва від позивача надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви. 
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.11.2025 відкрито провадження у справі № 910/13168/25, розгляд справи постановлено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи за наявними у справі матеріалами.
07.11.2025 до Господарського суду міста Києва від позивача надійшло клопотання про розгляд справи в порядку загального позовного провадження.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.10.2025 відмовлено в задоволенні клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю "Арчер Системс" клопотання про розгляд справи в порядку загального позовного провадження, справу постановлено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін, розгляд справи призначено на 18.12.2025. 
21.11.2025 до Господарського суду міста Києва від відповідача надійшла заява про продовження строку на подання відзиву.
27.11.2025 до Господарського суду міста Києва від відповідача надійшла заява про зупинення провадження.
02.12.2025 до Господарського суду міста Києва від позивача надійшли заперечення на клопотання про зупинення провадження у справі.
18.12.2025 до Господарського суду міста Києва від відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.12.2025 суд, в порядку статті 120 Господарського процесуального кодексу України, повідомив учасників судового процесу про оголошення перерви в судовому засіданні до 15.01.2026.
Представники сторін в судове засідання 15.01.2026 не з`явилися, про поважні причини неявки суд не повідомили, хоча про дату та час проведення судового засідання були повідомлені належним чином. 
У судовому засіданні 15.01.2026 було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.
Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:
У грудні 2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Арчер Системс" (позивач у справі, замовник за договором) здійснило замовлення у Фізичної особа-підприємця Стеценко Олексія Олександровича (відповідач у справі, виконавець за договором) комплекту меблів для офісного приміщення. 
Між сторонами було узгоджено індивідуальний проект виготовлення корпусних меблів згідно замовлення № Н_011 від 30.10.2024, технічні характеристики та специфікацію меблів, які були виготовлені, визначено перелік конкретних виробів (у тому числі полиця висувна, панель для нагород шпон горіх, напрямні Blum TANDEM), які відповідали індивідуальним вимогам позивача. 
Відповідно до погодженого проекту та в межах замовлення №Н_011, відповідач здійснив виготовлення меблів та поставив їх позивачу. 
04.04.2025 між сторонами підписано видаткову накладну № 00426 від 04.04.2025 на загальну суму 6 120 грн 00 коп. на поставку скла для дверцят (діамант на сріблі 4 мм) з урахуванням доставки та монтажних робіт (згідно рахунку на оплату № 01803/1 від 18.03.2025). 
04.04.2025 підписано видаткову накладну № 00427 від 04 квітня 2025 року на загальну суму 24 079 грн 00 коп. на поставку наступних виробів: полиця висувна, направляючі Blum TANDEM, навіс Blum, панель ЛДСП Вільха, панель для нагород (шпон горіх), монтажні роботи (згідно рахунку на оплату товару № 0240225 від 24.02.2025 року). 
На підставі зазначених домовленостей між сторонами, позивач здійснив повну оплату за рахунками відповідача, а відповідач в свою чергу здійснив поставку позивачу офісних меблів, що підтверджується підписаною обома сторонами видатковою накладною № 00426 від 04.04.2025 та № 00427 від 04.04.2025.
Згідно з частиною 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Відповідно до норм частини 2 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Норми статті 181 Господарського кодексу України встановлюють загальний порядок укладання господарських договорів. Частина 1 зазначеної статті визначає, що господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.
Відповідно до норм статті 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. 
Дослідивши зміст укладеного між позивачем та відповідачем договору, суд дійшов висновку, що даний правочин за своєю правовою природою є договором купівлі-продажу.
Відповідно до статті 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. 
Нормами частини 1 статті 656 Цивільного кодексу України встановлено, що предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому. 
Згідно з частиною 1 статті 662 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. 
04.08.2025 позивач звернувся до відповідача з вимогою № 12/1/25, відповідно до якої про позивач зазначає , що поставлений товар є небезпечним для використання, не відповідає державним санітарним нормам та стандартам якості, що є підставою для розірвання договору купівлі-продажу відповідно до вимог статей 8, 9 Закону України "Про захист прав споживачів", повернення вартості оплати меблів у розмірі 28 490 грн 00 коп. та компенсації вартості проведення лабораторних та інструментальних досліджень у сфері санітарного та епідемічного благополуччя населення. Крім того, позивачем заявлена вимога щодо усунення недоліків поставлених меблів в частині перевищення допустимого рівня формальдегіда зі збереженням кольору та загального вигляду меблів згідно погодженого між сторонами графіку та погодити графік вивозу меблів з метою проведення робіт з усунення недоліків та їх повернення (демонтаж, транспортування меблів за рахунок Відповідача) у строк 14 календарних днів з моменту отримання цієї вимоги.
В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на те, що поставлені відповідачем меблі не відповідають вимогам ДСанПіНу 8.2.1-181-2012 "Полімерні та полімервмісні матеріали, вироби і конструкції, що застосовуються у будівництві та виробництві меблів. Гігієнічні вимоги", затверджених Наказом МОЗ України від 29.12.2012 р. N 1139, Наказу МОЗ України N 813 від 10.05.2024 "Про затвердження державних медико-санітарних нормативів допустимого вмісту хімічних і біологічних речовин в атмосферному повітрі населених місць", що підтверджується результатами лабораторних досліджень, проведених державною установою "Київський міський центр контролю та профілактики хвороб МОЗ України", оформлених протоколами № 4 від 24.07.2025, № 5, 6, 7 та 8 від 18.09.2025, у зв`язку з чим позивачем заявлено вимоги про стягнення з відповідача вартість оплати за поставлені меблі у розмірі 28 490 грн 00 коп.
Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав.
Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до статей 525, 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до частин 1, 4 статті 673 Цивільного кодексу України продавець повинен передати покупцеві товар, якість якого відповідає умовам договору купівлі-продажу. Якщо законом встановлено вимоги щодо якості товару, продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, який відповідає цим вимогам.
Відповідність товару вимогам законодавства підтверджується способом та в порядку, встановленими законом та іншими нормативно-правовими актами (стаття 674 Цивільного кодексу України).
Правові наслідки передання товару неналежної якості визначені у статті 678 Цивільного кодексу України, відповідно до частини 2 якої у разі істотного порушення вимог щодо якості товару (виявлення недоліків, які не можна усунути, недоліків, усунення яких пов`язане з непропорційними витратами або затратами часу, недоліків, які виявилися неодноразово чи з`явилися знову після їх усунення) покупець має право за своїм вибором: 1) відмовитися від договору і вимагати повернення сплаченої за товар грошової суми; 2) вимагати заміни товару.
Приписи частини 2 статті 678 Цивільного кодексу України наділяють покупця правом відмовитися від договору і вимагати повернення сплаченої за товар грошової суми або вимагати заміни товару виключно у випадку істотного порушення вимог щодо якості товару.
Під істотним порушенням норми Цивільного кодексу України визначають наявність у товарі одного із наступних недоліків: 1) недоліків, які не можна усунути (невиправні недоліки); 2) недоліки, усунення яких пов`язане з непропорційними витратами або затратами часу (недоліки, усувати які економічно невигідно); 3) недоліки, які виявилися неодноразово чи з`явилися знову після їх усунення (повторювані недоліки).
Тобто, вимагати відшкодування вартості товару або його заміни покупець має право лише у випадку, якщо недоліки товару є істотними, тобто невиправними, економічно невигідними або повторювальними.
Позивачем замовлено у Державної установи "Київський міський Центр контролю та профілактики хвороб МОЗ України" (код ЄДРПОУ 3851829) проведення лабораторного та інструментального дослідження зразка корпусних меблів (полички) з метою перевірки його відповідності вимогам ДСанПіН 8.2.1-181-2012 "Полімерні та полімервмісні матеріали, вироби і конструкції, що застосовуються у будівництві та виробництві меблів. Гігієнічні вимоги", затверджених Наказом МОЗ України від 29.12.2012 №1139.
Згідно з Протоколами вимірювань виробів із полімерних та інших матеріалів № 4 від 24.07.2025, № 5 від 18.09.2025, № 6 від 18.09.2025, № 7 від 18.09.2025 встановлено, що за фізико-хімічними показниками рівень формальдегіду та фенолу у зразках меблів перевищує ГДК 0,003 мг/м' в 2 - 9 разів, що не відповідає вимогам ДСанПіНу 8.2.1-181-2012 "Полімерні та полімервмісні матеріали, вироби і конструкції, що застосовуються у будівництві та виробництві меблів. Гігієнічні вимоги", затверджених Наказом МОЗ України від 29.12.2012 № 1139, Наказу МОЗ України № 813 від 10.05.2024 "Про затвердження державних медико-санітарних нормативів допустимого вмісту хімічних і біологічних речовин в атмосферному повітрі населених місць".
Результати проведених досліджень підтверджують, що меблі, виготовлені відповідачем, є небезпечними для життя та здоров`я людей, оскільки містять концентрації формальдегіду та фенолу, що у 2- 9 разів перевищують гранично допустимі норми. Використання таких меблів у житлових та робочих приміщеннях є небезпечним і створює реальну загрозу для споживачів
Тобто, наявні результати досліджень підтверджують, що поставлений товар небезпечний та непридатний для використання за цільовим призначенням, має істотний недолік, порушує право позивача на безпечні умови праці, зриває звичний ритм діяльності та спричиняє майнові й немайнові втрати.
У відповідності до частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Приписами статей 76, 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно із статями 78, 79 Господарського процесуального кодексу України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Враховуючи належне виконання позивачем умов договору щодо здійснення оплати товару, оскільки, відповідачем не спростовано факту порушення взятого на себе зобов`язання поставити передбачений договором товар належної якості, суд прийшов до висновку про обґрунтованість позовних вимог позивача про стягнення з відповідача 28 490 грн 00 коп.
Крім того, позивачем заявлено до стягнення з Фізичної особи-підприємця Стеценка Олексія Олександровича витрати на проведення лабораторних досліджень в розмірі 11 811 грн 21 коп. 
Згідно із частинами 1, 3 статті 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат та пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Відповідно до частини 4 статті 127 Господарського процесуального кодексу України розмір витрат на підготовку експертного висновку на замовлення сторони, проведення експертизи, залучення спеціаліста, оплати робіт перекладача встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів.
До матеріалів справи долучено договори про надання послуг від 17.07.2025 № 569 та від 07.08.2025 № 613, акти прийому-передачі виконаних робіт (наданих послуг) від 18.07.2025 № 1360 на суму 5 410 грн 90 коп., від 07.08.2025 № 1483 на суму 6 400 грн 31 коп., а також рахунки на оплату від 17.07.2025 № 1360 та від 07.08.2025 № 1483.
Дослідивши надані позивачем докази, з огляду на викладені вище приписи Господарського процесуального кодексу України, суд дійшов до висновку, що позивачем належними та достатніми доказами доведено понесені ним витрати на проведення лабораторних досліджень по справі № 910/13168/25.
З урахуванням викладеного, понесені Товариство з обмеженою відповідальністю "Арчер Системс" витрати на проведення лабораторних досліджень у розмірі 11 811 грн 21 коп. підлягають відшкодуванню за рахунок відповідача.
Разом з тим, відповідно до пункту 1 частини 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.
Щодо клопотання представника відповідача про зупинення провадження суд зазначає наступне.
На підтвердження своїх доводів, наведених в клопотанні про зупинення провадження представник відповідача долучив Довідку від 14.10.2025 № 1564 про те, що солдат ОСОБА_1 перебуває на військовій службі в військовій частині НОМЕР_1 підписану командиром військової частини та військовий квиток де міститься запис, що відповідач обіймає посаду такелажника ВОС - 738936А у ВЧ НОМЕР_2 із зазначенням дати зарахування 12.11.2025 згідно Наказу №244. 
Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 227 Господарського процесуального кодексу України, суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у випадках перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції.
Зупинення провадження у справі - це тимчасове припинення судом вчинення процесуальних дій під час судового розгляду із визначених у законі об`єктивних підстав, які перешкоджають подальшому розгляду справи і щодо яких неможливо передбачити їх усунення.
Верховний Суд також зауважує, що зупинення провадження у справі має бути доцільним і мотивованим. Суд аналізує ймовірні наслідки зупинення з урахуванням суті спірних правовідносин, щоб це не призвело до безпідставного затягування строків розгляду справи.
Водночас, слід зазначити, що обов`язок суду зупинити провадження у справі має бути зумовлений об`єктивною неможливістю її розгляду, викликаний наявністю однієї із передбачених у законі обставин, які перешкоджають розглядові справи, коли зібрані докази не дозволяють встановити та оцінити певні обставини (факти), які є предметом судового розгляду.
Для вирішення питання про зупинення провадження у справі суд у кожному випадку повинен з`ясовувати, чим обумовлюється неможливість розгляду справи.
Для вирішення питання про зупинення провадження у справі господарський суд у кожному випадку повинен з`ясовувати, чим обумовлюється неможливість розгляду такої справи.
Необґрунтоване зупинення провадження у справі призводить до затягування строків її розгляду і перебування в стані невизначеності учасників процесу, що свідчить про порушення положень частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), що покладає на національні суди обов`язок здійснити швидкий та ефективний розгляд справ упродовж розумного строку. Порушення права на розгляд справи упродовж розумного строку було неодноразово предметом розгляду Європейським судом з прав людини у справах проти України.
У постанові Верховного Суду України від 1 лютого 2017 року в справі № 6-1957цс16 зазначено, що межі зупинення провадження у справі не повинні призводити до зменшення розумного строку розгляду справи. Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та11 до Конвенції", визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі.
Необґрунтоване зупинення провадження у справі може призвести до затягування строків її розгляду й перебування учасників справи в стані невизначеності, що призведе до порушення пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), що покладає на національні суди обов`язок здійснити швидкий та ефективний розгляд справи упродовж розумного строку.
Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на її складність, поведінку сторін, предмет спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням пункту 1 статті 6 Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справах "Смірнова проти України" та "Фрідлендер проти Франції"). Роль національних судів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (рішення ЄСПЛ у справі "Красношапка проти України").
Процесуальний закон містить імперативний обов`язок суду зупинити провадження за вказаною підставою незалежно від статусу сторони, наявності в сторони представника, стадії процесу (підготовче провадження, розгляд справи по суті, апеляційне, касаційне оскарження), волевиявлення учасників процесу, категорії справи, ціни позову, виду вимог, що розглядаються в провадженні, чи будь-яких інших чинників. Так само закон не ставить вимог і до характеру несення стороною військової служби: за контрактом, за призовом під час мобілізації, під час особливого періоду, за місцем несення служби, посадою, званням, родом військ тощо.
Разом з тим, Верховний Суд сформулював позицію, за якою для зупинення судом провадження у справі з підстав, передбачених пунктом 3 частиною 1 статтею 227 ГПК України, в матеріалах справи мають бути докази перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, а також того, що такі підрозділи переведені на воєнний стан, зокрема, беруть участь у виконанні бойових завдань (постанови Верховного Суду від 14 грудня 2022 року в справі № 757/5240/16-ц, від 29 серпня 2022 року у справі № 461/5209/19).
Так, належним письмовим доказом для зупинення провадження у зв`язку з перебуванням сторони у складі Збройних Сил України є наказ по особовому складу, виданий у порядку п.12 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008. Інші докази (довідки, листи з військової частини) Верховний Суд визнає недостатніми для встановлення відносин військовослужбовців, які проходять військову службу за призовом (постанова Верховного Суду від 29 березня 2023 року в справі №756/3462/20).
Відповідно до пункту 12 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008, встановлення, зміна або припинення правових відносин військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом та за призовом осіб офіцерського складу (зокрема, присвоєння та позбавлення військового звання, пониження та поновлення у військовому званні, призначення на посади та звільнення з посад, переміщення по службі, звільнення з військової служби, залишення на військовій службі понад граничний вік перебування на військовій службі, направлення за кордон, укладення та припинення (розірвання) контракту, продовження його строку, призупинення контракту та військової служби тощо), оформлюється письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік і форма яких встановлюються Міністерством оборони України.
Результат аналізу пункту 12 Положення дає підстави зробити висновок про те, що встановлення відносин військовослужбовців, які проходять військову службу за призовом, оформлюється письмовими наказами по особовому складу.
Виходячи зі змісту пункту 3 частини 1 статті 227 Господарського процесуального кодексу України, процесуальний закон пов`язує необхідність зупинення провадження у справі з фактом перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції.
У постанові Верховного Суду від 9 листопада 2022 року у справі № 753/19628/17 та в ухвалах Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 757/5240/16-ц, від 29 серпня 2022 року в справі № 461/5209/19, від 17 січня 2023 року в справі № 501/1699/17, від 9 травня 2023 року у справі № 296/5671/21, у постанові від 25 квітня 2024 року в справі №852/2а-1/24 висловлено позицію, відповідно до якої підставою для зупинення провадження у справі є перебування сторони у складі Збройних Сил України у військовій частині, яка переведена на воєнний стан та виконує бойові завдання у зоні бойових дій.
Саме такий висновок також викладений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 30 серпня 2024 року у справі 906/855/22.
Відповідно до частини 4 статті 236 Господарського процесуального кодексу України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Відповідно до частини 1 статті 77 Господарського процесуального кодексу України, обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Проте, клопотання представника відповідача не містить допустимих доказів на підтвердження того, що фізична особа відповідач перебуває у складі Збройних сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан та виконує бойові завдання у зоні бойових дій, а отже, відсутні підстави для зупинення провадження у справі.
Cама по собі довідки про перебування сторони на військовій службі, у складі Збройних Сил України, військовий квиток, контракт про проходження військової служби у ЗСУ не є достатніми для зупинення провадження по справі. Прецедентна практика Верховного Суду вимагає від сторін надання доказів залучення особи до бойових дій, здійснення заходів з національної безпеки та оборони, переведення конкретної військової частини на військовий стан тощо.
При вирішенні питання про зупинення провадження необхідно оцінювати обставини справи з точки зору добросовісності, процесуальної поведінки, зловживання процесуальними правами такого учасника процесу в кожній конкретній ситуації.
Разом з тим, суд бере до уваги, що відповідач уклав договір про надання правничої допомоги з адвокатом та має можливість підтримувати комунікацію з судом через свого представника, а саме подавати клопотання, ознайомлюватись з матеріалами справи, подавати заяви по суті, брати участь у судових засіданнях, що в свою чергу вказує і на те, що безпосередня участь в судовому засідання такої особи не є необхідною.
З огляду на вищевикладене, клопотання представника відповідача про зупинення провадження визнається судом необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню.
Керуючись статтею 74, статтями 76-79, статтею 86, статтею 123, статтею 129, статтями 232-233, статтями 237- 238, статтею 240 Господарського процесуального кодексу України, суд
УХВАЛИВ:
1. Позов задовольнити повністю. 
2. Стягнути з Фізичної особи-підприємця Стеценка Олексія Олександровича ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_3 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Арчер Системс" (01054, місто Київ, вулиця Рейтарська, будинок 25, ідентифікаційний код 30383610) вартість оплати за поставлені меблі у розмірі 28 490 (двадцять вісім тисяч чотириста дев`яносто) грн 00 коп., вартість проведення лабораторних досліджень у розмірі 11 811 (одинадцять тисяч вісімсот одинадцять) грн 21 коп. та судовий збір в розмірі 3 028 (три тисячі двадцять вісім) 00 грн.
3. Після набрання рішенням законної сили видати наказ. 

Відповідно до частини 1 статті 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів, а на ухвалу суду - протягом десяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (частина 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України).

Повне рішення складено: 26.02.2026

Суддя Н.Плотницька