ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 642/215/25 Головуючий суддя І інстанції Грінчук О. П.
Провадження № 22-ц/818/1041/26 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: про відшкодування шкоди, з них

П О С Т А Н О В А
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
09 квітня 2026 року          м. Харків.
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого Яцини В.Б.
суддів колегії Мальованого Ю.М., Пилипчук Н.П.,
за участю секретаря судового засідання Шевцової К.Є.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Картавих Марини Ігорівни на рішення Холодногірського районного суду м. Харкова від 11 вересня 2025 року, у цивільній справі №642/215/25, за позовом ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Картавих Марина Ігорівна до Управління соціального захисту населення адміністрації Холодногірського району Харківської міської ради про відшкодування шкоди,
в с т а н о в и в :
У січні 2025 року представник ОСОБА_1 -адвокат Картавих М.І. звернувся до суду з позовом до Управління соціального захисту населення адміністрації Холодногірського району Харківської міської ради про відшкодування шкоди.
Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 раніше звертався до Харківського окружного адміністративного суду із позовом до Управління соціального захисту населення адміністрації Холодногірського району ХМР, в якому просив суд визнати протиправною бездіяльність Управління щодо ненадання йому, інваліду 2 групи з дитинства, путівки на санаторно-курортне лікування за період з 2000 по 2017 роки та стягнення моральної шкоди. 
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 10.04.2018, справа № 820/148/18, залишеним без змін Постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 11.07.2018, позов ОСОБА_1 був задоволений частково, зобов`язано Управління праці та соціального захисту населення адміністрації Холодногірського району Харківської міської ради повторно розглянути заяву ОСОБА_1 щодо надання путівки на санаторно-курортне лікування у 2017 році. 
Також Постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 23.04.2018 по справі №820/148/18 ухвалу Харківського окружного адміністративного суду 14.03.2018 про повернення позовної заяви ОСОБА_1 в частині вимог про визнання протиправною бездіяльності щодо ненадання позивачеві путівки на санаторно- курортне лікування за період з 2000 по 2016 рік з підстав пропуску строку на звернення до суду з такими позовними вимогами - скасовано, та направлено справу для подовження розгляду до суду першої інстанції. 
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 29.11.2018 по справі №820/148/18 адміністративний позов ОСОБА_1 в частині позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо ненадання позивачеві путівки на санаторно-курортне лікування за період з 2000 по 2016 роки залишено без задоволення. Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 29.05.2019 по справі №820/148/18 апеляційна скарга на рішення суду від 29.11.2018 задоволена частково, рішення скасовано частково, визнано протиправною бездіяльність Управління щодо ненадання ОСОБА_1 , інваліду 2 групи з дитинства, путівки на санаторно-курортне лікування у 2016 році та зобов`язано Управління повторно розглянути заяву ОСОБА_1 щодо надання путівки на санаторно-курортне лікування у 2016 році. 
Вказані рішення судів набрали законної сили та на підставі них видані виконавчі листи. На підставі виконавчого листа від 01.08.2018, виданого на підставі рішення суду від 10.04.2018, відкрито виконавче провадження №56949239 від 08.08.2018. На підставі виконавчого листа від 17.06.2020, виданого на підставі постанови апеляційного суду від 29.05.2019, відкрито виконавче провадження №62657229 від 27.07.2020. Позивач вважає, що невиконання відповідачем рішень судів та не надання йому до теперішнього часу путівок на санаторно-курортне лікування за 2016 та 2017 роки, а також невиплата грошової компенсації за не отримані путівки спричинили йому матеріальну та моральну шкоду, яку він просить стягнути в судовому порядку.
Зазначено, що позивач, ОСОБА_1 , взятий на облік в УПСЗН для забезпечення санаторно-курортним лікуванням, як інвалід другої групи з дитинства, на підставі заяви від 16.05.2005. Позивачем отримувались та подавались відповідачу довідки для отримання путівок №42 від 12.05.2005 року, №969 від 07.03.2008 року, №1215/89 від 06.09.2016 року, №2822/414 від 10.08.2017 року. Відповідно до індивідуальної програми реабілітації інваліда ОСОБА_1 від 01.04.2016 він може перебувати на санаторно-курортному лікуванні в нежарку пору року в супроводі матері. 
Відповідно до довідок за формою №070/о, виданих Харківською міською поліклінікою №24 від 06.09.2016, від 10.08.2017 та від 26.03.2021, ОСОБА_1 рекомендовано санаторно-курортне лікування по профілю ОСОБА_2 у санаторіях Харківської області «Ялинка» та «Берминводи», « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (м.Бердянськ), «Салют» (м.Одеса), «Рада», « ІНФОРМАЦІЯ_2 » та «Слава» (м.Миргород) у супроводі матері. Зазначене вище було встановлено судами під час розгляду справи №820/148/18. Наказом Міністерства соціальної політики від 29.09.2023 №361-Н «Про встановлення граничної вартості путівки (ліжко-дня) у 2023 році» встановлена гранична вартість путівки за надання послуг із санаторно-курортного лікування особам з інвалідністю з наслідками травм і захворюванням хребта та спинного мозку, у тому числі особам, інвалідність яких пов`язана з нещасним випадком на виробництві або професійним захворюванням - 34 755,0 (993,0) грн без податку на додану вартість. Тому позивач має право на путівку на санаторно-курортне лікування за медичними показниками Неврологія строком на 35 календарних днів. Відповідач протягом всього часу, який пройшов після набуття вказаних вище рішень судів законної сили, так і не виконав ці рішення та не надав позивачу за медичними показниками путівку на санаторно-курортне лікування за медичними рекомендаціями та на встановлений законом строк. Також відповідачем не була запропонована позивачу грошова компенсація за не отримані путівки. Оскільки за рішеннями судів відповідач повинен був запропонувати позивачу путівку за 2016 та 2017 роки, то представник позивача вважає, що стягненню з відповідача підлягає встановлена Мінсоцполітики гранична вартість путівки для осіб з інвалідністю з наслідками травм, а саме 69510,0грн. (34755,0 х 2 = 69510,0). Крім того, оскільки відповідач рішення судів до теперішнього часу не виконав, при цьому, позивач потребує реабілітації та лікування, тому незаконна бездіяльність відповідача принесла моральні страждання позивачу, шкоду за які він оцінив в розмірі 100 000 грн. та просить також стягнути з відповідача.
Посилаючись на вказані обставини представник ОСОБА_1 -адвокат Картавих М.І. просила стягнути з відповідача на користь позивача завдану матеріальну шкоду в розмірі 69 510 грн. та 100 000 грн. моральної шкоди.
Рішенням Холодногірського районного суду м. Харкова від 11 вересня 2025 року позов залишено без задоволення.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 - адвокат Картавих Марина Ігорівна подала апеляційну скаргу, у якій просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позов.
Вказала, що суд першої інстанції не прийняв до уваги того, що законний представник позивача ОСОБА_3 також є особою з інвалідністю 2 групи та за медичними рекомендаціями має право на санаторно-курортне лікування відповідно до Порядку №187. Вказане підтверджується довідками ОСОБА_3 №021395, №021091, листом «Обласного центру медико-соціальної експертизи» від 22.04.2002 №80 та медичною довідкою за формою №070/о. ОСОБА_3 перебуває на обліку в Управлінні як особа що має право на оздоровлення з 1989р., тобто посилання відповідача та висновки суду щодо неможливості забезпечити позивача путівкою в супроводі матері є недоцільним та таким, що не відповідає обставинам справи.
Зазначила, що суд першої інстанції зазначив щодо невиплати відповідачем позивачу компенсації за путівки за 2016 та 2017 роки, що позивачем не доведено, що він звертався до відповідача із такими заявами, а відповідач, в свою чергу, відмовив позивачу у виплаті компенсації, і така відмова була оскаржена в передбаченому законом порядку. Вказаний висновок суду не відповідає дійсності, оскільки позивач звертався до відповідача з відповідною заявою, а відповідач відмовив йому у ній. Це доводиться листом Управління від 26.11.2024 №П-4-28/0/353-24-30/0/638-24, який був доданий до відзиву на позовну заяву. Однак суд цей доказ до уваги не прийняв, внаслідок чого прийшов до неправильних висновків. При цьому звернення до суду з цим позовом і є де-факто оскарженням відмови в передбаченому законом порядку.
Вказала, що в оскаржуваному рішенні зазначено, що за програмою «Соціальний захист осіб з інвалідністю» за напрямком «Санаторно- курортне лікування» кошторисні призначення на 2023 рік відсутні, фінансування за даним напрямком до Харківської області не надходило. Також на 2024 рік зупинено фінансування санаторно- курортного лікування осіб з інвалідністю. Чинним законодавством передбачено надання путівки на санаторно-курортне лікування, або їх компенсація, лише в межах фінансування та в межах коштів, передбачених на зазначену мету в державному та місцевих бюджетах на поточний рік. Однак судом не прийнято до уваги те, що позивач звертався до відповідача із заявами щодо надання йому путівки на санаторно-курортне лікування у 2016 та у 2017 роках. Саме через неправомірні дії відповідача позивач не отримав вчасно ці путівки та вимушений був тривалий час судитись з відповідачем. Також до 2023 року фінансування санаторно-курортного лікування осіб з інвалідністю виділялось кожен рік. Крім того, після завершення великого навантаження на державний бюджет через війну в Україні, бюджетне фінансування лікування осіб з інвалідністю буде відновлено.
Щодо моральної шкоди, вказує, що у позовній заяві зазначено, що ОСОБА_1 є інвалідом 2 групи з дитинства. Позивач людина, яка потребує реабілітації, зокрема лікування у профільних санаторіях. Це також було встановлено судом під час розгляду цієї справи. Є загальновідомим фактом те, що стан здоров`я особи з інвалідністю без проходження реабілітації та лікування постійно погіршується. Фізичні страждання позивач постійно відчуває внаслідок свого захворювання. Факт наявності захворювання у позивача було встановлено Харківським окружним адміністративним судом під час розгляду справи №820/148/18 та додатковому доказуванню не підлягає. Крім того, факт наявності захворювання позивача доводиться медичними довідками, доданими до позовної заяви та встановлено судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні. Також погіршення стану здоров`я позивача підтверджується новими довідками, які додаються мною до цієї скарги, а саме: довідка про стан здоров`я позивача від 05.10.2023р., що видана Поліклінікою №24. Ця довідка підвереджує, що позивач потребує санаторно-курортного лікування у супроводі матері; Довідка про стан здоров`я матері позивача ОСОБА_3 від 05.10.2023р., в якій зазначено що вона потребує санаторно-курортного лікування у літній період року; висновок ЛКК №23 від 14.06.2025р., виданий КНП Харківської обласної ради «Обласний психоневрологічний диспансер», в якому зазначено що ОСОБА_1 дійсно страждає на важке хронічне захворювання центральної нервової системи у вигляді F062 з 26.06.2006р., в зв`язку з чим потребує постійного стороннього догляду та нагляду. З перебігом часу ніколи стан здоров`я особи з інвалідністю, якій групу встановлено безстроково, не покращується.
Твердження суду, що не надано доказів погіршення здоров`я позивача в контексті викладеного сприймається позивачем як знущання. Також те, що права позивача порушуються тривалий час – вже більш ніж шість років, не може не впливати на його моральний стан. Тривале порушення прав особи, особливо з боку державної установи, на яку покладено обов`язок захищати її права, завжди викликає у людини відчуття приниження, безвиході, розпачу, відчаю, зневіри у дію закону, несправедливості та пригнічує його настрій. Інше може бути лише не у людини, а у неживої особи. У відносинах з відповідачем позивач є особою, що цілком залежить від дій відповідача. Саме через таке становище та залежність від відповідача, неможливість самостійно вирішити питання щодо виконання рішень судів та відсутність у позивача можливості власним коштом сплачувати за свою реабілітацію, сила його моральних страждань тільки зростає. Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 у справі №464/3789/17. Зокрема, суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту (п. 49). Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження – емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (п. 52). У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. Відсутність наслідків у вигляді розладів здоров`я внаслідок душевних страждань, психологічних переживань не свідчить про те, що позивач не зазнав страждань та приниження, а отже і не свідчить про те, що моральної шкоди не завдано. Аналогічний висновок щодо застосування норм права наведений у постанові Верховного Суду від 28.11.2019р. у справі №750/6330/17. Виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір. При цьому слід виходити з презумпції, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (ст. 3. 19 Конституції України) і завжди викликає у людини негативні емоції, які не завжди досягають рівня страждання або приниження. У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. При цьому, в силу ст. 1173 ЦК України шкода відшкодовується незалежно від вини відповідача - органу державної влади чи місцевого самоврядування. Суд першої інстанції на вказані висновки Верховного Суду уваги не звернув та при ухваленні рішення не врахував, в зв`язку з чим прийшов до неправильного висновку про недоведеність цих позовних вимог. Також суд першої інстанції зазначив, що позивач жодним чином не обґрунтовує розмір моральної шкоди в сумі 100 000 грн. Таке твердження суду не відповідає дійсності.
Стверджує, що до позовної заяви був доданий розрахунок розміру моральної шкоди, зроблений з використанням Методики встановлення заподіяної моральної шкоди та методу оцінки розміру компенсації спричинених страждань. Дана методика отримала державну реєстрацію, 18.01.2019р., внесена в Реєстр методик проведення судових експертиз за №14.1.75 та схвалена Науково методологічною радою з проблем судової експертизи при Міністерстві юстиції України, рекомендована до впровадження рішенням Вченої ради Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім.засл.проф.М.С.Бокаріуса (протокол №1 від 11.01.2019р.). Відповідно до розрахунку розмір спричиненої ОСОБА_1 моральної шкоди складає 1 152 000,0грн. Позивач не просив стягнути в повному обсязі спричинену йому моральну шкоду відповідно до розрахунку, оскільки розуміє, що в теперішній час в державі існують об`єктивні обставини, що спричиняють велике бюджетне навантаження. Саме тому позивач просив стягнути спричинену йому моральну шкоду у меншому розмірі. Однак суд першої інстанції взагалі не звернув уваги на підстави та обставини спричинення моральної шкоди позивачу, на розрахунок розміру цієї шкоди та ніяким чином не зазначив це у своєму рішенні. Суд підійшов формально до розгляду цієї справи, на особливості особи позивача уваги не звернув, тривалість порушення його прав не врахував, письмові докази на підтвердження позовних вимог не дослідив.
Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.
Колегія суддів, заслухала доповідь судді-доповідача, відповідно до ст.ст. 367, 368 ЦПК України перевірила законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги і вважає, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Згідно положень ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Вказаним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що позивачем належним чином не доведено розмір як матеріальної шкоди, так і факт заподіяння відповідачем моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, наявності причинного зв`язку між шкодою і діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні, а також не зазначено, з чого позивач виходив при оцінюванні заподіяної йому шкоди.

Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду.

Судом на підставі наявних у матеріалах справи доказів встановлені наступні обставини.
ОСОБА_1 є інвалідом 2 групи з дитинства, що підтверджується витягом із акту МСЕК серії 2-РВ ХАР №022354.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 10.04.2018, справа №820/148/18, залишеним без змін Постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 11.07.2018, позов ОСОБА_1 був задоволений частково, зобов`язано Управління праці та соціального захисту населення адміністрації Холодногірського району Харківської міської ради повторно розглянути заяву ОСОБА_1 щодо надання путівки на санаторно-курортне лікування у 2017 році. 
Постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 23.04.2018 по справі №820/148/18 ухвалу Харківського окружного адміністративного суду 14.03.2018 про повернення позовної заяви ОСОБА_1 в частині вимог про визнання протиправною бездіяльності щодо ненадання позивачеві путівки на санаторно-курортне лікування за період з 2000 по 2016 рік з підстав пропуску строку на звернення до суду з такими позовними вимогами - скасовано, та направлено справу для подовження розгляду до суду першої інстанції. 
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 29.11.2018 по справі №820/148/18 адміністративний позов ОСОБА_1 в частині позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо ненадання позивачеві путівки на санаторно-курортне лікування за період з 2000 по 2016 роки залишено без задоволення. Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 29.05.2019 по справі №820/148/18 апеляційна скарга на рішення суду від 29.11.2018 задоволена частково, рішення скасовано частково, визнано протиправною бездіяльність Управління щодо ненадання ОСОБА_1 , інваліду 2 групи з дитинства, путівки на санаторно-курортне лікування у 2016 році та зобов`язано Управління повторно розглянути заяву ОСОБА_1 щодо надання путівки на санаторно-курортне лікування у 2016 році.
На підставі виконавчого листа від 01.08.2018, виданого на підставі рішення суду від 10.04.2018, відкрито виконавче провадження №56949239 від 08.08.2018. 
На підставі виконавчого листа від 17.06.2020, виданого на підставі постанови апеляційного суду від 29.05.2019, відкрито виконавче провадження №62657229 від 27.07.2020. 
Довідкою Комунального закладу охорони здоров`я «Харківська міська поліклініка № 24» від 06.09.2016 р. № 1215/89 ОСОБА_1 рекомендоване оздоровлення в супроводі матері - гр. ОСОБА_3 до санаторіїв Харківської області «Ялинка», «Бермінводи». 
Згідно довідки Комунального закладу охорони здоров`я «Харківська міська поліклініка № 24» від 16.08.2017 р. № 2822/414 за формою № 070/о ОСОБА_1 рекомендовано оздоровлення в супроводі матері ОСОБА_3 згідно з медичними рекомендаціями до санаторію «Бермінводи».
23.07.2018 Управлінням прийнято розпорядження про повторний розгляд заяви ОСОБА_1 щодо надання путівки на санаторно-курортне лікування у 2017 році до 30.07.2018.
10.06.2019 Управлінням прийнято розпорядження про організацію виконання постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 29.05.2019.
01.10.2020 між ДП «Клінічний санаторій «Курорт Березівські мінеральні води» ПАТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця», Управлінням та ОСОБА_1 було укладено договір № 263-20 про компенсацію вартості послуг санаторно-курортного лікування особам з інвалідністю.
01.10.2020 був складений Акт №1164 приймання-передавання послуг санаторно-курортного лікування згідно якого, Управлінням була здійснена оплата послуг з санаторно-курортного лікування ОСОБА_1 вартістю 7740,00 грн. 
Листом Департаменту соціального захисту населення Харківської обласної військової адміністрації від 24.07.2024 за № 01-22/05/01/6632, Управлінню повідомлено, що згідно з п.3 прикінцевих положень ЗУ «Про державний бюджет на 2024 рік» на 2024 рік зупинено фінансування санаторно-курортного лікування осіб з інвалідністю.
Згідно листа Департаменту соціального захисту населення Харківської обласної військової адміністрації від 21.08.2023 за№ 01-18104/5486, повідомлено, що станом на 21.08.2023 за бюджетною програмою КПКВК 2507110 «Соціальний захист осіб з інвалідністю» за напрямком «Санаторно- курортне лікування» кошторисні призначення на 2023 рік відсутні, фінансування за даним напрямком до Харківської області не надходило.
Відповідно до актів Управління соціального захисту населення адміністрації Холодногірського району №1 від 05.10.2023, №2 від 22.11.2023, №1 від 21.10.2024, останнім за телефонним номером законного представника ОСОБА_1 – ОСОБА_3 , запропоновано пройти санаторно-курортне лікування за профілем захворювання неврологія в санаторно-курортному закладі за їх вибором. На що гр. ОСОБА_3 від запропонованого оздоровлення відмовилась, у зв`язку з тим, що має намір проходити оздоровлення лише влітку. 
Постановою Кабінету Міністрів України від 22.02.2006 р. № 187 затверджений Порядок забезпечення санаторно-курортними путівками деяких категорій громадян структурними підрозділами з питань соціального захисту населення районних, районних у мм. Києві та Севастополі держадміністрацій, виконавчими органами міських рад (із змінами) (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин)(далі-Порядок). 
Відповідно до п. 2 Порядку забезпечення санаторно-курортними путівками деяких категорій громадян структурними підрозділами з питань соціального захисту населення районних, районних у м. Києві та Севастополі держадміністрацій, виконавчими органами міських рад (із змінами)(в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 22.02.2006 № 187, структурні підрозділи з питань соціального захисту населення районних, районних у мм. Києві та Севастополі держадміністрацій, виконавчі органи міських рад забезпечують за рахунок коштів державного бюджету безплатними путівками до санаторно-курортних закладів інвалідів усіх категорій за рахунок коштів, передбачених Мінсоцполітики. 
Також цим пунктом передбачено, що органи соціального захисту населення забезпечують осіб, зазначених в абзаці першому пункту 1 цього Порядку, путівками, пільговим санаторно-курортним лікуванням до санаторно-курортних закладів згідно з медичними рекомендаціями в порядку черговості та виплати компенсації. За рахунок коштів, передбачених у державному бюджеті за програмою «Соціальний захист осіб з інвалідністю», здійснюється забезпечення путівками, пільговим санаторно-курортним лікуванням та виплата компенсацій.
Відповідно до п. 5 Порядку путівки видаються особам, зазначеним у пункті 2 цього Порядку, відповідно до медичних рекомендацій з урахуванням пільг, передбачених законодавством для конкретної категорії осіб, в порядку черговості у міру надходження путівок. Для одержання путівки подається заява та медична довідка лікувальної установи за формою № 070/о. 
Згідно з п. 9 Порядку інваліди загального захворювання та інваліди з дитинства забезпечуються путівками строком на 18-21 день в порядку черговості в міру надходження путівок. Особи з інвалідністю із захворюваннями нервової системи (з наслідками травм і захворюваннями хребта та спинного мозку) забезпечуються путівками: I і II групи - до санаторіїв (відділень) спінального профілю з лікуванням строком на 35 календарних днів (відповідно до медичних рекомендацій) у порядку черговості.
Відповідно до п.11 Порядку, особам, які супроводжують осіб з інвалідністю I та II групи до санаторіїв (відділень) спінального профілю, путівки не видаються, лише оплачується проїзд (двічі до санаторію і двічі у зворотному напрямку) у транспорті загального користування (залізничному та автомобільному) згідно з поданими проїзними квитками. У разі проїзду залізничним транспортом відшкодовується вартість квитка у плацкартному вагоні.
Путівками без лікування забезпечуються особи, що супроводжують виключно тих осіб з інвалідністю I групи, яким шляхом обстеження експертною командою з оцінювання повсякденного функціонування особи або медико-соціальною експертною комісією установлено інвалідність (за винятком осіб з інвалідністю з наслідками травм і захворюваннями хребта та спинного мозку, які забезпечуються путівками до санаторіїв (відділень) спінального профілю з лікуванням строком на 35 днів).
Відповідно до абз. 4 п. 14 Порядку у разі відмови особи від путівки складається відповідний акт за формою, затвердженою Мінсоцполітики.
У п. 12 Порядку забезпечення путівками, пільговим санаторно- курортним лікуванням або виплата компенсації особам, зазначеним у пункті 2 цього Порядку, здійснюється в межах коштів, передбачених на зазначену мету в державному та місцевих бюджетах на поточний рік.
Згідно з медичними довідками ОСОБА_1 в оспорюваний позивачем період 2016-2017 рік за формою №070/о, а саме від 06.04.2016 та від 16.08.2017, йому рекомендовано оздоровлення в супроводі матері ОСОБА_3 , неврологічний напрямок лікування.
ОСОБА_1 є особою з інвалідністю 2 групи, беручи до уваги вищезазначені положення закону, Управління не мало законних підстав для забезпечення особи, яка супроводжує ОСОБА_1 (законного представника ОСОБА_3 ) відповідною путівкою без лікування (для чого необхідно наявність в особи 1 групи інвалідності), тоді як відповідно до вищезазначених медичних довідок самостійне перебування ОСОБА_1 у санаторії є неприпустимим.
Чинним законодавством передбачено надання путівки на санаторно-курортне лікування, або їх компенсація, лише в межах фінансування та в межах коштів, передбачених на зазначену мету в державному та місцевих бюджетах на поточний рік.
Отже, з наданих представником відповідача доказів вбачається, що за програмою «Соціальний захист осіб з інвалідністю» за напрямком «Санаторно- курортне лікування» кошторисні призначення на 2023 рік відсутні, фінансування за даним напрямком до Харківської області не надходило. Також на 2024 рік зупинено фінансування санаторно-курортного лікування осіб з інвалідністю.
Щодо аргументів скарги про те, що відповідачем не виплачена позивачу компенсація за путівки за 2016 та 2017 роки, то як вбачається з листа Управління соціального захисту населення адміністрації Холодногірського району від 26.11.2024 №П-4-28/0/353-24-30/0/638-24, ОСОБА_3 як законному представнику неодноразово на її звернення до Управління, було роз`яснено, що на 2024 рік зупинено фінансування санаторно- курортного лікування осіб з інвалідністю. Чинним законодавством передбачено надання путівки на санаторно-курортне лікування, або їх компенсація, лише в межах фінансування та в межах коштів, передбачених на зазначену мету в державному та місцевих бюджетах на поточний рік. На телефонні пропозиції Управління законному представнику ОСОБА_3 щодо проходження санаторно-курортного лікування за рахунок благодійних організацій, остання від запропонованого Управлінням оздоровлення сина, ОСОБА_1 , відмовилась, про що складені акти, відповідно до Порядку №187. Згідно рішення від 10.04.2018 зобов`язано Управління праці та соціального захисту населення адміністрації Холодногірського району Харківської міської ради повторно розглянути заяву ОСОБА_1 щодо надання путівки на санаторно-курортне лікування у 2017 році. Тому станом на 25.11.2024 відсутні законні підстави для виплати вартості санаторно-курортної путівки (а.с.67).
Таким чином, відповідачем неодноразово вчинялися дії спрямовані на забезпечення позивача ОСОБА_1 путівкою на санаторно-курортне лікування за 2017 рік, однак від запропонованих варіантів його представник ОСОБА_3 відмовлялась, про що були складені відповідні акти (а.с.59,60,61).
Отже, щодо заявленої вимоги про стягнення матеріальної шкоди у розмірі 69510 грн, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що її розмір не доведено, Управління повторно розгляне заяву ОСОБА_1 відповідно до рішення суду.
Щодо заявлених вимог про моральної шкоди у розмірі 100 000,00 грн, судова колегія зазначає наступне.
Частинами першою та другою статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
За загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди, завданої особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні своїх повноважень, виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою.
Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Одним із самих найважливіших питань, які підлягають встановленню судом при вирішенні зазначеної категорії справ, є доведеність особою заподіяння їй моральної шкоди, внаслідок протиправних дій, оскільки не будь-які неправомірні дії і не будь-які моральні страждання, як-то тимчасові хвилювання, образи, чи незручності, можуть бути підтвердженням такої шкоди.
Для наявності підстав зобов`язання відшкодувати шкоду відповідно до вимог статті 1174 ЦК України потрібна наявність незаконного рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, наявність шкоди, протиправність дій її заподіювача та причинний зв`язок між його діями та шкодою, а тому позивач в цій справі повинен довести належними та допустимими доказами завдання йому шкоди і що дії або бездіяльність відповідача є підставою для відшкодування шкоди в розумінні статей 1167, 1174 ЦК України.
Такі правові висновки викладено в постановах Верховного Суду від 25 січня 2021 року у справі № 227/4410/19 (провадження № 61-9407св20), від 22 березня 2021 року у справі № 203/1067/19 (провадження № 61-23293св19), від 25 березня 2021 року у справі № 227/3052/19 (провадження № 61-22337св19).
Саме по собі зазначення у позовних вимогах про спричинення позивачеві моральної шкоди без надання відповідних доказів не є підставою вважати, що позивачеві завдана така шкода. 
Щодо аргументів скарги представника позивача про те, що розмір моральної шкоди обґрунтований та розрахований на підставі Методики психологічного дослідження у справах щодо заподіяння моральних страждань особі та відшкодування моральної шкоди, яка має реєстраційний номер 14.1.75 та міститься у матеріалах справи, однак, хоча у позовній заяві зазначено, що такий розрахунок додається (а.с.5), однак згідно до матеріалів справи (а.с.1-30) такий розрахунок відсутній, у додатках до позовної заяви не зазначений, тому колегія суддів ці доводи скарги відхиляє.
Судово-психологічна експертиза встановлення факту моральних страждань та орієнтовного розміру відшкодування моральної шкоди замовляється у атестованого судового експерта психолога згідно статті 106 ЦПК України учасником справи самостійно на етапі як подання позову до суду, так і під час судового засідання. Не надання розрахунку призводить до оцінки судом на власне переконання розміру відшкодування моральної шкоди за потерпілого (позивача) без врахування експертної думки.
Проведення відповідного експертного дослідження щодо розрахунку орієнтовно-рекомендованого розміру компенсації за завдані позивачу моральні страждання необхідно замовити атестованому Міністерством юстиції України судовому експерту психологу. Вказане дослідження є цілком належним та допустимим джерелом доказів в судовій справі. На теперішній час в Реєстрі судових методик зареєстрована та введена в дію з 18.01.2019 року - Методика психологічного дослідження у справах щодо заподіяння моральних страждань особі та відшкодування моральної шкоди, яка має реєстраційний номер 14.1.75 та яку експерт обов`язково повинен застосувати при проведенні експертного дослідження.
Відповідних клопотань позивачем заявлено не було, висновків експерта не надано.
Надані представником позивача медичні довідки ОСОБА_3 та ОСОБА_1 до апеляційної скарги, не підтверджують, що саме дії відповідача спричинили ОСОБА_1 моральну шкоду у визначеному ним розмірі, а лише свідчать про те, що:
- ОСОБА_3 потребує санаторно-курортного лікування, посвідчення про встановлення другої групи інвалідності видано ОСОБА_3 25.01.2011(а.с.175-177,179);
-Висновок ЛКК №25 від 17.06.2025 лише підтверджує, що ОСОБА_1 страждає на важке хронічне захворювання центральної нервової системи та потребує постійного стороннього догляду (а.с.180);
-Медична довідка від 05.10.2023 на ім`я ОСОБА_1 свідчить про те, що він є інвалідом з дитинства другої групи, спостерігається у Комунальному закладі охорони здоров`я «Харківська міська поліклініка № 24» та потребує санаторно-курортного лікування (а.с.181);
-Медична довідка від 05.10.2023 на ім`я ОСОБА_1 свідчить про те, що вона є інвалідом другої групи, спостерігається у Комунальному закладі охорони здоров`я «Харківська міська поліклініка № 24» та потребує санаторно-курортного лікування (а.с.181);
-Витягом із акту огляду МСЕК №022354 серія 2-98ХАР підтверджується, що ОСОБА_1 було встановлено 2 групу інвалідності 05.02.1999 року (а.с.182).
На підставі вищевикладеного, суд встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, вірно застосувавши норми матеріального права, оцінивши докази у справі, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному їх дослідженні, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 , за ненаданням до суду належних доказів на підтвердження заявлених позовних вимог.
Отже, у позовній заяві приводиться лише оціночне судження позивача щодо завдання йому моральної шкоди, яка полягає в тому, що позивач не погоджується з результатами розгляду його звернення.
При цьому позивачем не конкретизовано, в чому саме виразилася завдана позивачу з боку відповідача моральна шкода, та не надано належних та допустимих доказів, того, що з вини відповідача позивачу ОСОБА_1 була спричинена моральна шкода та наявність причинного зв`язку між шкодою, завданою позивачу і протиправним діянням заподіювача.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, оскільки при розгляді справи позивачем не надано належних та допустимих доказів завдання йому моральної шкоди з боку відповідача, а також підтвердження наявності причинного зв`язку між шкодою, про спричинення якої зазначає позивач ОСОБА_1 , і протиправним діянням відповідача, позивачем не аргументовано у чому проявилось погіршення стану здоров`я, психологічний стрес, що унеможливлює задоволення позову у цій частині.
Згідно з положеннями ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Доказів на підтвердження заявлених вимог позивачем суду не надано.
Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.
Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням вимог матеріального та процесуального права.
Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.
Оскільки суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, то відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін. 
Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Апеляційну скаргу залишено без задоволення, тому підстав для перерозподілу судових витрат за перегляд справи у апеляційному порядку не вбачається.
Керуючись ст.ст. 259, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції
постановив :
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Картавих Марини Ігорівни –залишити без задоволення.
Рішення Холодногірського районного суду м. Харкова від 11 вересня 2025 року-залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня ухвалення, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.
Повний текст постанови складений 15 квітня 2026 року.
Головуючий        В.Б.Яцина

Судді колегії        Ю.М.Мальований

Н.П.Пилипчук