РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2026 року, місто Звягель Житомирської області

Звягельський міськрайонний суд Житомирської області
в складі: головуючого - судді Мозгового В.Б.,
(Справа № 285/6886/25, провадження у справі № 2/0285/393/26)
розглянув у спрощеному порядку без повідомлення сторін цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «Універсал Банк» (далі - АТ «Універсал Банк») до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, 
в с т а н о в и в:
У грудні 2025 року АТ «Універсал Банк» звернулось до суду з позовом до відповідача ОСОБА_1 , в якому просить стягнути з останнього заборгованість за договором про надання банківських послуг “Monobank” від 31.08.2020 року у розмірі 16104,57 грн станом на 21.10.2025 р., судові витрати у вигляді сплаченого судового збору у розмірі 3028,00 грн.
В обґрунтовування позовних вимог позивач зазначає, що 31 серпня 2020 року відповідач ОСОБА_1 звернувся до банку з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав анкету-заяву до договору про надання банківських послуг від 31.08.2020 року. Положеннями Анкети-заяви визначено, що вона разом з Умовами, Тарифами, Таблицею обчислення вартості кредиту та Паспортом споживчого кредиту складають договір про надання банківських послуг. Підписавши Анкету-заяву, відповідач підтвердив, що ознайомився та отримав примірники у мобільному додатку зазначених документів, що складають договір та зобов`язується виконувати його умови. 
На підставі укладеного договору відповідач отримав кредит у розмірі 10 000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на поточних рахунок, спеціальним платіжним засобом якого є платіжна картка НОМЕР_1 . Банк свої зобов`язання за Договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах, передбачених Договором та в межах встановленого кредитного ліміту.
Загальний розмір заборгованості відповідача перед банком за Договором станом на 21.10.2025 становить тіло кредиту — 16 104,57 грн.
Позивач посилаючись на те, що оскільки відповідач взяті на себе зобов`язання по договору не виконав, у зв`язку із чим виникла заборгованість, яка у добровільному порядку відповідачем не погашена, просить позов задовольнити.
Ухвалою суду від 18 грудня 2025 року відкрито спрощене позовне провадження по даній справ без виклику (повідомлення) сторін. 
Відповідач своїм правом на подачу відзиву не скористався.
Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступного висновку.
Згідно зі ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно ст. 83 ЦК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.
Встановлено, що 31.08.2020 року відповідач ОСОБА_1 звернувся до банку з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим цього ж числа за допомогою мобільного додатку підписав анкету-заяву до договору про надання банківських послуг (а.с.16).
У анкеті-заяві зазначено, що ОСОБА_1 згідний з тим, що дана заява разом з умовами, тарифами, таблицею обчислення вартості кредиту та паспортом споживчого кредиту складає договір про надання банківських послуг. Відповідач підтвердив, що ознайомився та отримав примірники у мобільному додатку вказаних документів, що складають договір, та зобов`язався виконувати його умови.
Факт отримання та користування відповідачем коштами підтверджується випискою по рахунку, з якої вбачається, що відповідач користувався кредитними коштами та здійснював погашення кредиту (а.с. 10-13). 
Згідно розрахунку заборгованості за договором від 31.08.2020 року, загальний розмір заборгованості відповідача перед банком за Договором станом на 21.10.2025 становить 16 104,57 грн., а саме: тіло кредиту — 16 104,57 грн. (а.с. 5-9).
За приписами частин першої та другої ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори).
За змістом ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша ст.626 ЦК України).
Правовідносини з приводу надання кредиту регулюються ЦК України та Законами України «Про споживче кредитування», «Про банки та банківську діяльність».
Відповідно до ст.2 ЗУ «Про банки та банківську діяльність», банківським кредитом визнається будь-яке зобов`язання банку надати певну суму грошей в обмін на зобов`язання боржника щодо повернення заборгованої суми, сплати процентів за її користування та інших зборів із такої суми.
Правовою формою щодо оформлення відносин сторін є кредитний договір.
У силу частини першої ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Згідно з частиною першою ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Із положень частини першої ст.634 ЦК України слідує, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Загальні правила щодо форми договору визначено ст.639 ЦК України, згідно з якою договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення.
Отже, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексу України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст.ст.205,207 ЦК України).
Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року в справі №732/670/19, від 23 березня 2020 року в справі №404/502/18, від 07 жовтня 2020 року в справі №127/33824/19.
Відповідно до частин першої, третьої, четвертої та сьомої ст.11 Закону України «Про електронну комерцію», пропозиції укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі прийняття. Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або іншому порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст.12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовий формі (частина дванадцята ст.11 Закону України «Про електронну комерцію»).
Відповідно до п.6 частини першої ст.3 вказаного Закону, електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
Отже, електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ, який накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа.
Згідно з частиною першою ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Із матеріалів справи вбачається та судом установлено, що 31 серпня 2020 року ОСОБА_1 підписав анкету-заяву до договору про надання банківських послуг.
У анкеті-заяві зазначено, що анкета-заява разом з Умовами і правилами надання банківських послуг, Тарифами, Таблицею обчислення вартості кредиту та Паспортом споживчого кредиту складають договір про надання банківських послуг (далі - договір). Підписавши анкету-заяву відповідач підтвердив, що ознайомився та отримав примірники у мобільному додатку зазначених вище документів, що складають договір та зобов`язується виконувати його умови.
У анкеті-заяві відповідач висловив свою згоду саме на укладення такого договору з використанням мобільного додатку та доступу до електронних інформаційних ресурсів, задля чого отримав відповідний електронний ключ та електронний підпис.
Згідно із п. 3 анкети-заяви, відповідач беззастережно погодився з тим, що банк має право на свій розсуд в односторонньому порядку зменшувати або збільшувати розмір дозволеного кредитного ліміту та повідомляти його про це шляхом надсилання повідомлень у мобільний додаток.
Тобто, зі змісту анкети-заяви відповідач надав дозвіл на встановлення кредитного ліміту на суму, вказану в мобільному додатку.
Крім того, в п.6 анкети-заяви зазначено: «Прошу вважати наведений зразок мого власноручного підпису або його аналоги (у тому числі мій електронний/електронний цифровий підпис) обов`язковим при здійсненні операцій за всіма рахунками, які відкриті або будуть відкриті мені в банку. Я засвідчую генерацію ключової пари з особистим ключем та відповідним йому відкритим ключом, яка буде використовуватися для накладання електронного цифрового підпису в мобільному додатку з метою засвідчення моїх дій згідно з договором. Також я визнаю, що електронний цифровий підпис є аналогом власноручного підпису та його накладення має рівнозначні юридичні наслідки із власноручним підписом на документах на паперових носіях. Я підтверджую, що всі наступні правочини (у тому числі підписання договорів, угод, листів, повідомлень) можуть вчинятися мною та/або банком з використанням електронного цифрового підпису».
Відповідачу згенеровано ключову пару з особистим електронним ключем та відповідним йому відкритим ключем, реквізити якого містяться в анкеті-заяві.
Відповідно до пункту 14 Положення про застосування електронного підпису та електронної печатки в банківській системі України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 14 серпня 2017 року (у редакції постанови Правління Національного банку України від 25 лютого 2019 року №42), яке діяло у такій редакції на час виникнення спірних правовідносин, використання удосконаленого електронного підпису, удосконаленої електронної печатки та простого електронного підпису здійснюється на підставі договору між банком і клієнтом, який укладається в письмовій формі (у вигляді паперового документа з власноручними підписами сторін або як електронний документ із кваліфікованим електронним підписом) після проведення ідентифікації та верифікації клієнта відповідно до вимог законодавства України у сфері запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванню тероризму.
За таких обставин, із урахуванням встановлених судом обставин справи та досліджених доказів, суд доходить висновку про укладеність вказаного вище договору про надання банківських послуг «Mоnobank» між відповідачем ОСОБА_1  та позивачем АТ «Універсал Банк».
За приписами ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року в справі №2-383/2010 зроблений висновок, що ст.204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.
Матеріали справи не містять та відповідачем не надано доказів щодо спростування презумпції правомірності договору про надання банківських послуг «Mоnobank». Зазначений договір або його окремі частини недійсними не визнані.
При цьому встановлення обставин, за яких цей правочин може бути визнаний недійсним (оспорюваний) за відсутності оспорення або визнання його недійсним у встановленому законом порядку, не входить у межі дослідження під час розгляду справи про стягнення заборгованості за кредитним договором, а тому відповідні обставини не можуть бути підставою для відмови у задоволенні позову, оскільки це суперечитиме презумпції правомірності правочину, визначеному ст.204 ЦК України.
Відповідно до частини першої ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (частина перша ст.629 ЦК України).
Згідно з частиною першою ст.599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Частиною першою ст.610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Статтями 1048,1049,1050 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 цього Кодексу.
Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
За правилами ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Частиною першою ст.77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Згідно з частиною шостою ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Встановлено, що на ім`я ОСОБА_1 відкрито рахунок № НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 ), чорна карта. Наведене підтверджується довідкою АТ «Універсал Банк» про наявність рахунку від 21 жовтня 2025 року (а.с. 14).
Відповідно до довідки про розмір встановленого кредитного ліміту клієнта ОСОБА_1 через мобільний застосунок за договором про надання банківських послуг «Monobank» від 31.08.2020 року за карткою НОМЕР_3 станом на 21 жовтня 2025 року кредитний ліміт 31.08.2020 року встановлено у розмірі 2500 грн; 31.12.2020 року збільшено до 8000 грн; 29.01.2022 року збільшено до 10 000 грн. (а.с. 15).
Із розрахунку заборгованості за договором б/н від 31.08.2020 року, укладеного між АТ «Універсал Банк» та ОСОБА_1 , слідує, що відповідач користувався кредитними коштами та частково погашав заборгованість. Станом на 21.10.2025 року заборгованість за наданим кредитним договором становить 16 104,57 грн - загальний залишок заборгованості за наданим кредитом (тілом кредиту). Заборгованість за процентами, пенею відсутні; заборгованість за порушення грошового зобов`язання відсутнє (а.с. 5-9).
Із виписки руху коштів по картці від 21.10.2025 року за період із 31.08.2020 року по 21.10.2025 року вбачається, що ОСОБА_1 користувався карткою № НОМЕР_3 ( НОМЕР_2 ). Кредитний ліміт станом на 21.10.2025 року становить 10 000 грн, заборгованість станом на 21.10.2025 року - 16104,57 грн.
Дослідивши виписку по рахунку, судом встановлено, що ОСОБА_1 активно користувався кредитною (платіжною) карткою, тим самим підтверджував свою згоду на умови АТ «Універсал Банк» щодо встановленого кредитного ліміту.
Суд зауважує, що виписка з банківського рахунку є належним доказом, оскільки відображає рух коштів та підтверджує активне користування відповідачем кредитними коштами та неналежне виконання ним своїх обов`язків із погашення (повернення) кредиту.
Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 16 вересня 2020 року в справі №200/5647/18, від 25 травня 2021 року в справі №554/4300/16-ц, від 26 травня 2021 року в справі №204/2972/20, від 13 жовтня 2021 року в справі №209/3046/20, від 26 жовтня 2022 року в справі №333/5483/20.
Відповідачем у справі не спростовано доводів позивача щодо отримання та використання кредитних коштів, тому банк вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання боржника виконати обов`язок з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів, що узгоджується із усталеною практикою Великої Палати Верховного Суду.
Окрім того, звертаючись до суду із цим позовом, АТ «Універсал Банк» просило стягнути із відповідача заборгованість за тілом кредиту, розмір якої повністю підтверджується випискою з рахунку позичальника про рух коштів по картці та розрахунком заборгованості за договором №б/н від 31.08.2020 року.
Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позовні вимоги підлягають повному задоволенню, а саме стягненню з відповідача на користь позивача підлягає тіло кредиту у розмірі 16 104,57 грн.
Також відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача необхідно стягнути понесені судові витрати з врахуванням повного задоволення позовних вимог. 
Керуючись ст. ст. 2, 7, 10, 81, 141, 263, 265 ЦПК України, суд,
У Х В А Л И В:
Позов акціонерного товариства акціонерного товариства «Універсал Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості — задовольнити повністю. 
Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 , РНКОПП НОМЕР_4 ) на користь Акціонерного товариства «Універсал Банк» (місцезнаходження: 04080, м. Київ, вул. Оленівська, буд. 23, код ЄДРПОУ: 21133352) заборгованість за договором про надання банківських послуг “Monobank” від 31.08.2020 року у розмірі 16 104 (шістнадцять тисяч сто чотири) грн. 57 коп.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Універсал Банк» документально підтверджені судові витрати у розмірі 3028 (три тисячі двадцять вісім) грн. 00 коп.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Апеляційна скарга подається учасниками справи до Житомирського апеляційного суду.
Повний текст рішенні виготовлено 12.02.2026 року.

Головуючий