Справа № 201/867/26
Провадження 2/201/2161/2026

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
02 березня 2026 року Соборний районний суд 
міста Дніпра
у складі головуючого судді Федоріщева С.С.
за участю секретаря судового засідання Максимової О.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини,
ВСТАНОВИВ:

21 січня 2026 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини до її повноліття, позовні вимоги не змінювалися, не доповнювалися і не уточнювалися. Позивач у своєму позові посилається на те, що він з відповідачем перебували в зареєстрованому шлюбі з 21 липня 2021 року, мешкали однією сім`єю як чоловік і жінка в шлюбі, від цього шлюбу і спільного мешкання мають одну спільну неповнолітню дитину: сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідачка є матір`ю цієї дитини, він є батьком цієї дитини. Спільне життя не склалося, у них не було взаєморозуміння, виникали конфлікти, що призвело до розпаду їх відносин; звернулися до суду і рішенням від 11 грудня 2025 року їх шлюб було розірвано, рішення набрало законної сили; зараз відносини з відповідачем майже припинені, мешкають окремо і вказана дитина залишилася мешкати з позивачем, вони з відповідачем мешкають окремо. Відповідач у вихованні та матеріальному забезпеченні їх спільної неповнолітньої дитини участі не приймає, коштів на утримання сина майже не надає, офіційно не працює, має підробітки, стосунки у них з відповідачем не склалися. Він (позивач) зараз працює та доглядає неповнолітню дитину, займається її вихованням та утриманням, лікуванням, навчанням, несе додаткові витрати на її утримання. Просив стягувати з відповідача на його користь аліменти на утримання вказаної неповнолітньої дитини до досягнення сином повноліття в розмірі по 1/4 частини всіх видів її доходів щомісячно та визначити місце проживання дитини разом з батьком. В судове засідання подав письмову заяву, у якій просив розглянути справу у його відсутність та задовольнити позовні вимоги
Відповідач ОСОБА_2 правом надання відзиву на позов не скористалася, проте подала до суду письмову заяву, у якій просила розглянути справу у її відсутність, проти задоволення позовних вимог не заперечувала.
Відповідно до ч. 2 ст. 247, ч. 4 ст. 223 ЦПК України суд розглянув справу за наявними в ній матеріалами без фіксації судового процесу технічними засобами. 

Суд, дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується первісна позовна заява та зустрічний позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи по суті, приходить до наступного висновку.
Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. 
Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.
Судом встановлено, що сторони ОСОБА_1 і ОСОБА_2 дійсно перебували в зареєстрованому шлюбі з 21 липня 2021 року, мешкали однією сім`єю як чоловік і жінка в шлюбі, від цього шлюбу і спільного мешкання мають одну спільну неповнолітню дитину: сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідачка є матір`ю цієї дитини, а позивач - є батьком цієї дитини. 
Спільне життя сторін не склалося, і хоча спочатку у них не було взаєморозуміння, в подальшому виникали конфлікти, що призвело до розпаду їх відносин; сім`я розпалася, тому вони звернулися до суду і рішенням від 11 грудня 2025 року їх шлюб було розірвано, рішення набрало законної сили. На теперішній час відносини між сторонами майже припинені, вони мешкають окремо один від одного, а їх спільна дитина залишилася мешкати з позивачем. Відповідач у вихованні та матеріальному забезпеченні їх спільної неповнолітньої дитини участі не приймає, коштів на утримання сина не надає, офіційно не працює, має підробітки, стосунки у них з відповідачем не склалися. Позивач зараз працює, доглядає неповнолітню дитину, займається її вихованням та утриманням, лікуванням, навчанням, несе додаткові витрати на утримання цієї їх дитини. 
Надаючи оцінку доводам сторін та аналізуючи надані докази, суд виходить з того, що відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Вирішуючи вимогу щодо залишення місця проживання дитини разом із батьком, суд враховує наступні положення законодавства, яке регулює дані правовідносини.
Відповідно до ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. 
Згідно зі ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний і моральний розвиток. 
За ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішуються батьками спільно, а той із батьків, хто проживає окремо, зобов`язаний брати участь у вихованні. 
За ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.
Статтею 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.12.1991 року, у всіх діях відносно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними інституціями, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини.
Згідно із ст. 18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини.
Статтею 8 Законом України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Частиною 1 статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789 ХІІ(78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. 
Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умови життя, необхідних для розвитку дитини.
Згідно з вимогами ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо утримання дитини, розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
В даному випадку судом встановлено, а також підтверджено заявами сторін, що дитина фактично проживає разом із батьком, перебуває на його щоденному догляді та утриманні, тоді як мати проживає окремо та не здійснює щоденного догляду.
Суд виходить із принципу найкращих інтересів дитини та необхідності забезпечення стабільності її життєвого середовища. За відсутності реального спору між батьками про фактичне проживання дитини, а також за наявності підтверджених обставин тривалого проживання дитини з одним із батьків, суд приходить до висновку про доцільність залишити дитину проживати разом із батьком, що в цій справі фактично означає судове підтвердження існуючого стану, а не “переміщення” дитини.
Під час розгляду справи, суд з`ясував, що у даному випадку, спір між сторонами з приводу місця проживання їх неповнолітньої дитини після розірвання шлюбу відсутній, а тому суд на прохання матері або батька може вирішити питання про залишення проживання дитини разом з одним із батьків, одночасно з вимогою про розірвання шлюбу, що узгоджується з правовими позиціями Верховного Суду. 
Так, у Постанові від 15.01.2020 р. у справі № 200/952/18 (провадження № 61-14859св19), Верховний Суд зазначив, що за загальним правилом за відсутності спору щодо того з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти, суд може вирішити питання про залишення проживання дитини з матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. 
Лише за наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини. 
Найпростішим варіантом визначення питання місця проживання дитини є досягнення домовленостей між батьком та матір`ю про місце її проживання. 
Згідно правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду України від 22 грудня 2021 року по справі № 339/143/20 (провадження № 61-6809св21), суд також врахував висновки у вищенаведеній постанові ВСУ та зазначив, що враховуючи те, що сторони не зверталися до суду із вимогами про визначення місця проживання дитини з одним із батьків, суд, враховуючи принципи змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, обґрунтовано в межах доводів та вимог позову про розірвання шлюбу та залишення дитини проживати одним із батьків, встановивши, що дитина до розірвання шлюбу після припинення фактичних шлюбних відносин батьків проживала разом з матір`ю, залишив проживати дитину з нею, чим лише констатував місце проживання дитини, не визначаючи його. Одночасно Верховний Суд наголосив на тому, що другий з батьків не позбавлений можливості звернутися до суду з позовом про визначення місця проживання сина разом з ним у разі наявності підстав вважати, що проживання дитини з батьком відповідатиме найкращим інтересам дитини.
За таких обставин суд доходить висновку, що місце проживання неповнолітньої дитини сторін слід залишити разом із батьком, - позивачем по справі.
Доходячи до такого висновку, суд враховує, що Велика Палата Верховного Суду в постанові від 17 жовтня 2018 року у справі №402/428/16-ц зазначила, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага, в силу вимог статті 3 Конвенції про права дитини, приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року).
При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16.07.2015 року).
Відповідно до статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. 
Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.
Відповідно до ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини.
Згідно ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
На підставі ч. 1, 2 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття.
В даному випадку судом встановлено, що син сторін ОСОБА_4 неповнолітній, свого постійного доходу не має, знаходиться на утриманні свого батька, який на теперішній час працює, але має скрутне матеріальне становище і потребує матеріальної допомоги від матері цієї дитини, тому суд вважає можливим стягувати з відповідачки на користь позивача аліменти на утримання вказаної дитини – сина ОСОБА_5 до досягнення ним повноліття. При цьому суд враховує ті обставини, що відповідачка лише частково інколи надає нерегулярну матеріальну допомогу на утримання сина на користь батька цієї дитини в добровільному порядку, має доходи; суд враховує також і те, що такі витрати (на аліменти) повинен нести і позивач, а виходячи з рівності батьків в обов`язках по відношенню до утримання своїх дітей, то половина таких витрат повинен нести і позивач.
При цьому суд враховує також наступне: Верховний суд України, в абз. 2 п. 17 постанови № 3 Пленуму «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15 травня 2006 року роз`яснив, що вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.
Щодо матеріального становища відповідачки: офіційно працює, її доходи є незначними, але вони дають можливість сплачувати аліменти на утримання своєї неповнолітньої дитини у розмірі 1/4 частки всіх видів його доходів.
Враховуючи, що згідно ч. 2 ст. 182 Сімейного кодексу України «Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку», який становив на одну особу в розрахунку на місяць. 
Саме такий розмір буде відповідати встановленій законом частці аліментів на одну дитину з урахуванням вимог закону: на одну дитину – частка, на двох – 1/3 /по 1/6 на кожну дитину/, на трьох і більше – частка доходу відповідача (ч. 5 ст. 183 СК України: той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину).
Доходячи до такого висновку, суд враховує той факт, що згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. 
На підставі п. 7 ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення.
Отже суд вважає, що позовні вимоги ґрунтуються на вимогах закону, а тому підлягають задоволенню.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати розподіляються пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.
На підставі викладеного, керуючись ст. 3, 8, 19, 55, 124, 129 Конституції України, ст. 7, 141, 150, 155, 180, 182, 183, 184, 185, 191 Сімейного кодексу України, ст. 15, 16 ЦК України. ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 4, 5, 18, 43, 49, 76-81, 84, 89, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд, - 
УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 аліменти на утримання неповнолітньої дитини - сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь батька цієї дитини ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , як особи, яка самостійно виховує та утримує малолітню дитину, в розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) платника аліментів, не менше 50% прожиткового мінімуму, встановленого для дітей відповідного віку, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, до досягнення сином ОСОБА_3 повноліття, починаючи стягнення з 21 січня 2026 року.
Визначити місце проживання дитини -  ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із батьком - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 РНОКПП НОМЕР_2 на його утриманні і вихованні. 
Стягнути з ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 - 1331,20 грн. в рахунок віщкодування витрат по сплаті судового збору.
Допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. 
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. 

Суддя         С.С. Федоріщев