ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 лютого 2026 р.	Справа № 520/33652/25	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Любчич Л.В.,
Суддів: Присяжнюк О.В. , Спаскіна О.А. ,
за участю секретаря судового засідання Труфанової К.М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 20.01.2026, головуючий суддя І інстанції: Волошин Д.А., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, повний текст складено 20.01.26 року по справі № 520/33652/25
за позовом ОСОБА_1 
до  Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Рівненській області Львівського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України третя особа  Військова частина НОМЕР_1 
про визнання протиправною та скасування постанови,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі по тексту – апелянт, ОСОБА_1 , позивач), звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Рівненській області Львівського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (далі – відповідач), третя особа Військова частина НОМЕР_1 (далі- третя особа, ВЧ НОМЕР_1 ), в якому просив визнати протиправною та скасувати постанову заступника начальника відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Рівненській області Львівського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України про закінчення виконавчого провадження №78184109 від 19.12.2025, з примусового виконання виконавчого листа № 520/20670/24, виданого Харківським окружним адміністративним судом 28.02.2025.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 20 січня 2026 року у справі № 520/33652/25 адміністративний позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.
Позивач, не погодившись із вказаним рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушенням судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 20 січня 2026 року та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не врахував, що державний виконавець, приймаючи оскаржувану постанову, обмежився лише встановленням факту розгляду відповідачем рапорту та не перевірив, чи був цей повторний розгляд рапорту від 24.06.2024 здійснений з урахуванням висновків суду, викладених у рішенні Харківського окружного адміністративного суду від 08.01.2025 у справі № 520/20670/24.
Зазначив, що державний виконавець не взяв до уваги, що військова частина НОМЕР_1 розглядала рапорт не станом на дату його подання (24.06.2024), як цього вимагали висновки суду (з урахуванням наявності у позивача бронювання та протиправності видання наказу про його призов під час мобілізації), а з урахуванням обставин, які виникли пізніше, а саме станом на дату ухвалення рішення суду від 08.01.2025, включно з фактом самовільного залишення частини позивачем 30.08.2024, тобто після подання відповідного рапорту.
За таких обставин, на думку апелянта, є незрозумілим, яким чином державний виконавець дійшов висновку про виконання рішення суду, оскільки його обов`язкові висновки фактично не були враховані боржником.
Посилання на неможливість державного виконавця надавати оцінку діям боржника щодо виконання судового рішення, як зазначає апелянт, суперечить положенням Закону України «Про виконавче провадження», зокрема обов`язку виконавця здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб і в порядку, визначені виконавчим документом, а також загальним засадам інституту виконавчого провадження.
З огляду на викладене, вважає, що у державного виконавця не було правових підстав для винесення постанови про закінчення виконавчого провадження №78184109, у зв`язку з чим така постанова є необґрунтованою, протиправною та підлягає скасуванню.
Відповідач правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.
Представником третьої особи подано до суду апеляційної інстанції додаткові пояснення у справі, в яких він просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції – залишити без змін, як законне та обґрунтоване. Зазначив, що станом на час набрання законної сили рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 08.01.2025 у справі №520/20670/24 (08.02.2025) ОСОБА_1 вже був виключений зі списків особового складу ВЧ НОМЕР_1 . На даний час наказ командира ВЧ НОМЕР_1 (по особовому складу) від 11.12.2024 №121-РС, наказ командира ВЧ НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 11.12.2024 №274 (у частині, що стосується позивача) не скасовані і підстав для скасування цих актів не вбачається. У зв`язку з чим, стверджує, що неможливо ухвалити рішення про виключення ОСОБА_1 зі списків особового складу ВЧ НОМЕР_1 з підстав, відмінних від тих, які вказані у наказі командира ВЧ НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 11.12.2024 №274. На підставі вищенаведеного наполягає, що ВЧ НОМЕР_1 виконала рішення Харківського окружного адміністративного суду від 08 січня 2025 року у справі №520/20670/24 у відповідній частині, а саме повторно розглянула рапорт ОСОБА_1 від 24.06.2024 із врахуванням висновків суду по даній справі.
Колегія суддів, вислухавши суддю - доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.
Судом першої інстанції встановлено, що на примусовому виконанні у відділі примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Рівненській області Львівського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України перебуває виконавчий лист №520/20670/24, виданий 28.02.2025 Харківським окружним адміністративним судом про зобов`язання ВЧ НОМЕР_1 повторно розглянути рапорт ОСОБА_1 від 24.06.2024 із урахуванням висновків суду по даній справі. 
Постановою заступника начальника відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Рівненській області Львівського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України 30.05.2025 відкрито виконавче провадження № 78184109 з примусового виконання зазначеного виконавчого листа. 
19.12.2025 заступником начальника відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Рівненській області Львівського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України винесено постанову про закінчення виконавчого провадження № 78184109 від 19.12.2025. 
Не погодившись із вказаною постановою про закінчення виконавчого провадження, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що державний виконавець, приймаючи постанову про закінчення виконавчого провадження № 78184109, діяв на підставі та у межах повноважень, що визначені законами України, оскільки на виконання рішення суду у справі №520/20670/24 ВЧ НОМЕР_1 розглянуто рапорт позивача та за результатами його розгляду на підставі наказу від 11.12.2024 № 274 позивача виключено зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 , про що останнього повідомлено листом від 30.10.2025 № 19371.
Доводи позивача суд вважав такими, що фактично зводяться до непогодження з прийнятим за результатом розгляду його рапорту рішенням Військової частини НОМЕР_1 , не стосуються предмета спору в даній справі та можуть бути підставою для виникнення певних правовідносин саме між позивачем та Військовою частиною НОМЕР_1 .
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, а також виходячи з меж апеляційного перегляду справи, визначених статтею 308 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно із статтею 129 Конституції України, однією з основних засад здійснення судочинства є обов`язковість судового рішення.
Статтею 129-1 Конституції України визначено, що судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на території України.
Відповідно до статті 124 Конституції України, судові рішення є обов`язковими до виконання на всій території України. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Відповідно до частини 2, 3 статті 14 КАС України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання на всій території України. Невиконання судових рішень тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
При цьому, в положеннях частини 1 статті 370 КАС України наголошується, що судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.
Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначено Законом України від 02 червня 2016 року №1404-VIII «Про виконавче провадження» (далі- Закон № 1404-VІІІ).
Відповідно до статті 1 Закону № 1404-VІІІ, виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Згідно з частиною першою статті 18 Закону № 1404-VIII виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Виходячи зі змісту частини 1 статті 5 Закону № 1404-VІІІ, примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».
Відповідно до п.1 ч.2 ст.18 вказаного Закону виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.
Відповідно до ч.3 ст. 18 Закону № 1404-VIII виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право: проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього Закону; з метою захисту інтересів стягувача одержувати безоплатно від державних органів, підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, посадових осіб, сторін та інших учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, в тому числі конфіденційну; звертатися до суду або органу, який видав виконавчий документ, із заявою (поданням) про роз`яснення рішення, про видачу дубліката виконавчого документа у випадках, передбачених цим Законом, до суду, який видав виконавчий документ, - із заявою (поданням) про встановлення чи зміну порядку і способу виконання рішення, про відстрочку чи розстрочку виконання рішення; накладати стягнення у вигляді штрафу на фізичних, юридичних та посадових осіб у випадках, передбачених законом.
Згідно п.1 ч.1 ст. 26 Закону № 1404-VIII виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону за заявою стягувача про примусове виконання рішення.
Порядок виконання рішень, за якими боржник зобов`язаний вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення визначений в ст.63 Закону № 1404-VIII.
Відповідно до наведеної норми за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження (ч.1 ст.63).
Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону № 1404-VІІІ виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.
Колегія суддів зазначає, що питання застосування п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону № 1404-VIII щодо закінчення виконавчого провадження у зв`язку з фактичним повним виконанням рішення вже було предметом розгляду Верховного Суду, а тому сформовані у подібних правовідносинах висновки підлягають урахуванню при вирішенні цієї справи.
Так, у постанові від 31.08.2020 у справі № 809/1370/17 Верховний Суд дійшов висновку, що закінчення виконавчого провадження є передчасним, якщо воно здійснене лише на підставі повідомлення боржника, без перевірки фактичного виконання рішення та без наявності належних підтвердних документів, оскільки на державного виконавця покладено обов`язок контролю та перевірки виконання судового рішення.
Аналогічну правову позицію висловлено у постанові від 10.04.2025 у справі № 240/28517/23, в якій Верховний Суд зазначив, що постанова про закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктом 9 частини 1 статті 39 Закону № 1404-VIII, має бути мотивованою, містити встановлені обставини, що свідчать про повне виконання судового рішення, а також зазначення способів їх перевірки, при цьому державний виконавець зобов`язаний пересвідчитись у виконанні рішення саме в тому обсязі та способом, які визначені резолютивною частиною судового рішення.
У цій же постанові Верховний Суд послався на правову позицію, викладену у постанові від 21.08.2024 у справі № 240/27324/23, відповідно до якої формальне підтвердження або припущення виконання рішення не може вважатися достатньою підставою для закінчення виконавчого провадження. Суд підкреслив, що джерелом відомостей про фактичне виконання рішення можуть бути будь-які належні та допустимі докази, вид і форма яких залежать від характеру зобов`язання, покладеного на боржника, а державний виконавець не вправі обмежуватися формальним посиланням на позицію боржника.
Таким чином, Верховний Суд сформулював сталий правовий підхід, відповідно до якого виконавче провадження за пунктом 9 частини першої статті 39 Закону № 1404-VIII може бути закінчене лише за умови фактичного виконання судового рішення у повному обсязі, а постанова про його закінчення має бути належно вмотивованою, із зазначенням конкретних обставин виконання та способів їх встановлення, що підлягає обов`язковій перевірці державним виконавцем, а не формальному констатуванню.
Так, з матеріалів електронної справи судом апеляційної інстанції встановлено, що рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 08.01.2025 у справі № 520/20670/24, зокрема, зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 повторно розглянути рапорт ОСОБА_1 від 24.06.2024 із урахуванням висновків суду по даній справі. 
Зі змісту вказаного судового рішення вбачається, що рапорт ОСОБА_1 від 24.06.2024 містив вимогу про його виключення зі списків особового складу військової частини як особи, призваної на військову службу під час мобілізації з порушенням вимог чинного законодавства, оскільки станом на 08.06.2024 позивач мав чинне бронювання відповідно до наказу Міністерства економіки України №17813 від 24.11.2023. 
Саме ці обставини були покладені судом в основу висновку про протиправність зарахування позивача до списків особового складу ВЧ НОМЕР_1 .
Мотиви, якими керувався суд при ухваленні рішення у справі № 520/20670/24, полягали в установленні порушення прав позивача, що виникло внаслідок його призову та зарахування до військової частини на підставі наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 від 08.06.2024 № 139 «Про призов на військову службу під час мобілізації», який у частині призову та направлення ОСОБА_1 до ВЧ НОМЕР_1 визнано протиправним та скасовано. 
Отже, повторний розгляд рапорту мав бути здійснений боржником із урахуванням правової оцінки саме цих обставин та правових висновків суду.
З матеріалів електронної справи колегією суддів встановлено, що на виконання вказаного рішення, Військовою частиною НОМЕР_1 розглянуто рапорт позивача, та листом № 19371 від 30.10.2025 ОСОБА_1 та одночасно ВПВР УЗПВР у Рівненській області Львівського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України повідомлено наступне:
«У зв`язку з самовільним залишенням ВЧ НОМЕР_1 матеріали за даним фактом були передані до Державного бюро розслідувань. 30.08.2024 за фактом вчинення ОСОБА_1 кримінального правопорушення, пов`язаного з самовільним залишенням Військової частини НОМЕР_1 , відповідні відомості були внесені до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань за №62024240030001577. 
Відповідно до абзаців першого-п`ятого частини другої статті 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (у редакції, яка діяла з 29.11.2024) військова служба призупиняється для військовослужбовців, які самовільно залишили військові частини або місця служби, дезертирували із Збройних Сил України та інших військових формувань або добровільно здалися в полон, якщо інше не визначено законодавством. Початком призупинення військової служби є день внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань на підставі заяви, повідомлення командира (начальника) військової частини, поданих відповідно до частини п`ятої статті 85 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, та/або заяви, повідомлення начальника відповідного органу управління Військової служби правопорядку у Збройних Силах України про вчинене кримінальне правопорушення. Підставою для призупинення військової служби є отримання військовою частиною письмового повідомлення правоохоронного органу про внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань щодо кримінального правопорушення (витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань). Військовослужбовці, військову службу яких призупинено, звільняються з посад та вважаються такими, що не виконують (не несуть) обов`язків військової служби. Контракт про проходження військової служби, а також виплата грошового та здійснення продовольчого, речового, інших видів забезпечення таким військовослужбовцям призупиняються. Час призупинення військової служби військовослужбовцям не зараховується до строку військової служби, вислуги у військовому званні та до вислуги років для виплати надбавки за вислугу років і призначення пенсії. На них не поширюються пільги та соціальні гарантії, встановлені законодавством для військовослужбовців. Військовослужбовці, військову службу яких призупинено, не входять до чисельності Збройних Сил України та інших військових формувань. 
Відповідно до абзацу чотирнадцятого частини другої статті 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (у редакції, яка діяла з 29.11.2024) порядок та умови призупинення та продовження військової служби визначаються положеннями про проходження військової служби. 
Відповідно до абзацу першого пункту 144-3 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008 (далі Положення 1153/2008), звільнення з посад військовослужбовців, військову службу яким призупинено, здійснюється командирами (начальниками) військових частин наказами по особовому складу. 
Відповідно до абзаців п`ятого-восьмого пункту 144-3 Положення 1153/2008 командир (начальник) військової частини на підставі наказу по особовому складу про звільнення військовослужбовця, військову службу якого призупинено, з посади: видає наказ по стройовій частині про призупинення виплати грошового і здійснення продовольчого, речового, інших видів забезпечення військовослужбовця та виключення його із списків особового складу військової частини; організовує внесення запису до примірника контракту, що зберігається в особовій справі військовослужбовця, про призупинення дії контракту; надсилає витяг із наказу та облікові документи військовослужбовця до органу військового управління, визначеного Міністерством оборони України.
На підставі вищевикладеного наказом командира Військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) від 11.12.2024 №121-РС військову службу ОСОБА_2 було призупинено; наказом командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 11.12.2024 №274 ОСОБА_3 було виключено зі списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 . 
Звертаємо увагу, що виключення ОСОБА_3 зі списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 відбулося 11.12.2024, тобто до ухвалення рішення Харківського окружного адміністративного суду від 08.01.2025 у справі № 520/20670/24. 
Таким чином, станом на час набрання законної сили рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 08.01.2025 у справі №520/20670/24 (08.02.2025) ОСОБА_4 вже був виключений зі списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 . 
На даний час наказ командира Військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) від 11.12.2024 №121-РС, наказ командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 11.12.2024 №274 (у частині, що стосується ОСОБА_3 ) не скасовані і підстав для скасування цих актів не вбачається. 
Без скасування наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) від 11.12.2024 №121-РС, наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 11.12.2024 №274 (у частині, що стосується ОСОБА_3 ) неможливо ухвалити рішення про виключення ОСОБА_3 зі списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 з підстав, відмінних від тих, які вказані у наказі командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 11.12.2024 №274.»
Листом № 22355 від 18.12.2025 ВЧ НОМЕР_1 направила на адресу ВПВР УЗПВР у Рівненській області Львівського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України матеріали про виконання вимог виконавця від 03.11.2025 №31743 за виконавчим провадженням від 30.05.2025 №78184109 щодо виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 08.01.2025 по справі № 520/20670/24.
На підставі викладеного, заступником начальника ВПВР УЗПВР у Рівненській області Львівського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, керуючись вимогами п. 9 ч. 1 ст. 39, ст. 40 Закону № 1404-VIII, винесено постанову про закінчення виконавчого провадження від 19.12.2025, в якій встановлено фактичне повне виконання рішення відповідно до повідомлення № 22355 від 18.12.2025.
Надаючи оцінку наведеним обставинам та поданим боржником документам, колегія суддів виходить з того, що предметом виконання за виконавчим листом №520/20670/24 є зобов`язання ВЧ НОМЕР_1 повторно розглянути рапорт ОСОБА_1 від 24.06.2024 із урахуванням висновків суду, сформульованих у рішенні Харківського окружного адміністративного суду від 08.01.2025 у справі №520/20670/24.
Як вбачається зі змісту листа ВЧ НОМЕР_1 №19371 від 30.10.2025, боржник, повідомляючи про виконання рішення суду, фактично обґрунтовує результати розгляду рапорту посиланням на обставини, пов`язані із самовільним залишенням військової частини позивачем 30.08.2024, внесенням відомостей до ЄРДР та подальшим призупиненням військової служби і виключенням позивача зі списків особового складу на підставі наказів від 11.12.2024 №121-РС та №274.
Разом з цим, зі змісту судового рішення у справі №520/20670/24 вбачається, що обов`язок боржника щодо повторного розгляду рапорту прямо пов`язаний із необхідністю врахування правової оцінки судом обставин, які існували на час подання рапорту 24.06.2024, зокрема щодо наявності у позивача чинного бронювання станом на 08.06.2024 та протиправності призову і направлення до ВЧ НОМЕР_1 , що було встановлено судом шляхом визнання протиправним та скасування відповідного наказу.
Натомість лист ВЧ НОМЕР_1 №19371 від 30.10.2025 не містить посилань на те, що під час повторного розгляду рапорту боржник дослідив і врахував саме ті висновки суду, які покладені в основу рішення у справі №520/20670/24, і не містить мотивів, з яких ці висновки були прийняті до уваги або, навпаки, відхилені. 
За своїм змістом лист зводиться до констатації того, що позивача було виключено зі списків особового складу ще 11.12.2024 на інших правових підставах, і саме це боржник фактично вказує як аргумент виконання рішення суду в повному обсязі.
Колегія суддів зазначає, що сам по собі факт виключення позивача зі списків особового складу ВЧ НОМЕР_1 до ухвалення судового рішення у справі №520/20670/24 не є підтвердженням виконання такого рішення у спосіб, визначений виконавчим документом. 
Виконавчий документ вимагав саме повторно розглянути рапорт від 24.06.2024 з урахуванням висновків суду, тобто здійснити розгляд, який відповідає резолютивній частині рішення та висновкам, викладеним у його мотивувальній частині.
Отже, повідомлення ВЧ НОМЕР_1 , в якому результати повторного розгляду рапорту позивача обґрунтовано обставинами, що виникли вже після його подання, та при цьому жодним чином не відображено врахування висновків суду щодо правового статусу ОСОБА_1 на момент звернення з рапортом, не може свідчити про фактичне повне виконання рішення суду відповідно до виконавчого документа.
Колегія суддів зазначає, що в постанові заступника начальника ВПВР УЗПВР у Рівненській області Львівського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України від 19.12.2025 про закінчення виконавчого провадження №78184109 встановлено повне виконання рішення лише на підставі повідомлення боржника №22355 від 18.12.2025. 
При цьому вказана постанова не містить відомостей про встановлені виконавцем обставини, які підтверджують виконання рішення саме в частині повторного розгляду рапорту із урахуванням висновків суду, а також зазначення способу, яким виконавець перевірив відповідність таких дій боржника резолютивній частині судового рішення, як того вимагають наведені вище приписи Закону № 1404-VIII.
Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що ВЧ НОМЕР_1 під час повторного розгляду рапорту ОСОБА_1 від 24.06.2024 не врахувала висновки суду, викладені у рішенні Харківського окружного адміністративного суду від 08.01.2025 у справі №520/20670/24, а державний виконавець, закінчуючи виконавче провадження №78184109, не встановив і не перевірив фактичного повного виконання судового рішення у спосіб і в обсязі, визначені виконавчим документом, та не навів належного мотивування прийнятої постанови.
У зв`язку з чим, колегія суддів вважає передчасною постанову про закінчення виконавчого провадження №78184109 від 19.12.2025, що є підставою для визнання її протиправною та скасування. 
Підсумовуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог та, відповідно, вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Ухвалюючи дане судове рішення колегія суддів керується ст.322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення “Серявін та інші проти України”) та Висновком № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень. 
Згідно рішення Європейського суду з прав людини по справі “Серявін та інші проти України”(п.58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Враховуючи вище зазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору по даній справі, колегія суддів дійшла до висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи учасників справи, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.
Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині.
За приписами пунктів 1, 4 частини 1 статті 317 КАС України неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права є підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення.
З огляду на викладене, враховуючи неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування судом норм матеріального права, внаслідок чого суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо правомірності постанови про закінчення виконавчого провадження № 78184109 від 09.12.2025, колегія суддів вважає, що рішення Харківського окружного адміністративного суду від 20 січня 2026 року по справі № 520/33652/25 підлягає скасуванню з ухваленням нової постанови про задоволення позову.
Відповідно до ч.1 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Відповідно до частин 6 та 7 статті 139 КАС України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.
Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
З матеріалів електронної справи вбачається, що відповідно до квитанції № 1605-7616-8443-1594 від 31.12.2025 при поданні позову ОСОБА_1 сплачено судовий збір у розмірі 968,96 грн, а при поданні апеляційної скарги – 1453,44 грн (квитанція № 9785-5843-7439-5944 від 26.01.2026).
Враховуючи задоволення позовних вимог ОСОБА_1 сума судового збору, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача становить 2422,40 грн.
Керуючись ч. 4 ст. 241, ст. ст. 243, 250, 308, 311, 317, 321, 322, 325, 326 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 20 січня 2026 року по справі № 520/33652/25 скасувати.
Ухвалити постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.
Визнати протиправною та скасувати постанову заступника начальника відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Рівненській області Львівського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України про закінчення виконавчого провадження №78184109 від 19.12.2025 року, з примусового виконання виконавчого листа №520/20670/24, виданого Харківським окружним адміністративним судом 28.02.2025 року.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 , ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 ) судовий збір у розмірі 2422 (дві тисячі чотириста двадцять дві) грн 40 коп. 
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя 		Л.В. Любчич	
Судді	   	О.В. Присяжнюк   О.А. Спаскін   	
Повний текст постанови складено 16.02.2026 року