ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
79014, місто Львів, вулиця Личаківська, 128
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15.04.2026 Справа № 914/3799/25 
Господарський суд Львівської області у складі судді Запотічняк О.Д. 
за участю секретаря судового засідання Яремко В.Я.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження справу
за позовом: Львівської міської ради, м. Львів
до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю Виробничо-торгове підприємство “Бодекс”, м. Львів
про: стягнення 1 218 691, 48 грн

за участю представників сторін.;
від позивача: Гнатушок І.Т.;
від відповідача: Сухоцький М.П.;
Хід розгляду справи.
Львівська міська рада звернулась до Господарського суду Львівської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю Виробничо-торгове підприємство “Бодекс" про стягнення 1 218 691, 48 грн.
Ухвалою від 15.12.2025 суд відкрив провадження у справі загального позовного провадження та призначив підготовче засідання 20.01.2026.
Подальший хід розгляду справи викладено в ухвалах суду. Так зокрема ухвалою від 03.03.2026 суд закрив підготовче провадження та призначив розгляд справи по суті на 31.03.2026. 31.03.2026 в судовому засіданні було оголошено перерву до 15.04.2026.
У судове засідання 15.04.2026 з`явилася представник позивача, яка надала пояснення по суті спору та просила задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. 
Представник відповідача визнав позов частково, зазначивши, що обґрунтованою сумою до стягнення є 1 084 542,97 грн.
Беручи до уваги предмет та підстави позову у даній справі, закінчення процесуальних строків, суд дійшов до висновку, що матеріали справи містять достатньо документів, необхідних для вирішення спору по суті та прийняття обґрунтованого рішення.
В судовому засіданні 15.04.2026 було проголошено вступну та резолютивну частини рішення.
Правова позиція позивача.
Правова позиція позивача обґрунтована тим, що відповідач, як замовник будівництва в с. Лисиничі, Пустомитівського району Львівської області, всупереч вимогам закону не виконав обов`язок щодо сплати пайової участі у розвиток інфраструктури. 
Позивач розрахував розмір внеску за ставкою 2% на підставі опосередкованої вартості спорудження житла на дату введення об`єкта в експлуатацію згідно з наказом Міністерства розвитку громад та територій України 20.05.2021 № 119 (розраховані станом на 01.04.2021). Сума безпідставно збережених коштів становить 691 042,84 грн.
Позивач стверджує, що вказані кошти утримуються відповідачем без достатньої правової підстави, що згідно зі ст. 1212 ЦК України є підставою для їх стягнення. 
Окрім того, на підставі ст. 625 ЦК України позивачем нараховано інфляційні втрати у розмірі 442 735,57 грн та 3 % річних у сумі 84 913,07 грн у період з 01.07.2021 по 04.08.2025.
Загальна сума вимог, яку позивач просить стягнути з відповідачів становить 1 218 691,48 грн. 
Правова позиція відповідача.
Відповідач не заперечує наявність у нього обов`язку як замовника будівництва звернутися до органу місцевого самоврядування для розрахунку пайового внеску.
Водночас, відповідач заперечує проти задоволення позовної заяви згідно з розрахунку, поданого позивачем.
Свої заперечення відповідач обґрунтовує тим, що граничний строк виконання обов`язку щодо звернення припадав на січень 2020 року (10-денний строк від 01.01.2020).
З огляду на це, відповідач наголошує, що розмір пайової участі має розраховуватися на основі показників опосередкованої вартості будівництва (згідно з Наказом Мінрегіону № 286 від 02.12.2019, вартість по Львівській області), які були чинними станом на січень 2020 року.
На переконання відповідача, належна до сплати сума пайової участі за об`єкт у с. Лисиничі має становити 616 122,09 грн.
Беручи до уваги невірність основного розрахунку, відповідач стверджує про безпідставність нарахування інфляційних втрат та 3% річних у заявлених позивачем розмірах.
Відповідачем надано контррозрахунок, згідно з яким за період з 01.07.2021 по 04.08.2025: інфляційні втрати складають 392 713,82 грн та 3% річних складають 75 707,06 грн.
Враховуючи викладене, відповідач просить суд стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю Виробничо-торгове підприємство «Бодекс» на користь Львівської міської ради грошові кошти в розмірі 1 084 542,97 грн, з яких 616 122,09 грн сума основного боргу 616 122,09 грн, 392 713,82 грн інфляційних втрат, 75 707,06 грн 3% річних, в решті позову -відмовити.
Фактичні обставини справи, встановлені судом.
Львівською міською радою встановлено, що всупереч вимогам вищевказаного законодавства замовником Товариством з обмеженою відповідальністю Виробничо-торговим підприємством «Бодекс» не сплачено до місцевого бюджету кошти пайової участі, щодо будівництва багатоквартирного житлового будинку з вбудовано-прибудованими приміщеннями громадського призначення в с. Лисиничі, Пустомитівського району Львівської області.
Згідно з сертифікатом про готовність до експлуатації об`єкта № ІУ122210618239, виданого Інспекцією ДАБК та зареєстрованого в ЄДЕССБ вищевказаний об`єкт нерухомості (замовник об`єкта Товариство з обмеженою відповідальністю Виробничо-торгове підприємство «Бодекс»), дозвіл на виконання будівельних робіт №ЛВ112182890785 виданий Інспекцією ДАБК у м. Львові та зареєстрований 16.10.2018 р.) прийнято в експлуатацію 30.06.2021.
Інспекцією ДАБК у м. Львові 16.10.2018 р. надано дозвіл Товариству з обмеженою відповідальністю Виробничо-торговому підприємству «Бодекс» на виконання будівельних робіт № ЛВ112182890785, на будівництво багатоквартирного житлового будинку з вбудовано-прибудованими приміщеннями громадського призначення в с. Лисиничі, Пустомитівського району Львівської області.
У Декларації про готовність до експлуатації об`єкта замовником вказано, що будівельні роботи виконано у строк: початок робіт: жовтень 2018, закінчення робіт: травень 2021.
Згідно з Сертифікатом про прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів № ІУ122210618239, виданого Інспекцією ДАБК та зареєстрованого в ЄДЕССБ 30.06.2021 прийнято в експлуатацію об`єкт, найменування якого будівництво багатоквартирного житлового будинку з вбудовано-прибудованими приміщеннями громадського призначення в с. Лисиничі Пустомитівського району Львівської області.
Департаментом економічного розвитку Львівської міської ради проведено розрахунок пайового внеску у розмірі 2 відсотків вартості будівництва об`єкта, що розрахований відповідно до основних показників опосередкованої вартості житла за регіонами України (лист № 4-2301-43501 від 06.08.2025) на дату введення об`єкта в експлуатацію показник опосередкованої вартості спорудження житла для Львівської області встановлено - 13 963 грн/кв.м, який затверджено наказом Міністерства розвитку громад та територій України 20.05.2021 № 119.
Позивач наголошує, що всупереч вимогам законодавства Товариство з обмеженою відповідальністю Виробничо-торгове підприємство “Бодекс” не зверталося до відповідачу із заявами про визначення розміру пайової участі та не надавали документи, що підтверджують вартість будівництва чи техніко-економічні показники об`єктів. У зв`язку з цим, Департаментом економічного розвитку Львівської міської ради (лист № 4-2301-43501 від 06.08.2025) було самостійно проведено розрахунок безпідставно збережених коштів у розмірі 2 відсотків вартості будівництва об`єкта, виходячи з опосередкованої вартості спорудження житла, що й стало підставою для пред`явлення позовних вимог.
Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що величина пайового внеску становить 691 042,84 грн. При цьому застосовано показник опосередкованої вартості спорудження житла для Львівської області станом на 01.04.2021 у розмірі 13 963 грн/кв.м, який затверджено наказом Міністерства розвитку громад та територій України 20.05.2021 №119. У зв`язку з простроченням виконання зобов`язання за період з 01.07.2021 по 04.08.2025 нараховано 442 735,57 грн інфляційних втрат та 84 913,07 грн 3% річних.
Оцінка суду.
Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Предметом позовних вимог є вимога про стягнення безпідставно збережених коштів пайової участі на створення і розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту.
Правові та організаційні основи містобудівної діяльності встановлені Законом України “Про регулювання містобудівної діяльності”, який спрямований на забезпечення сталого розвитку територій з урахуванням державних, громадських та приватних інтересів.
На момент прийняття в експлуатацію спірного об`єкта відповідача статтю 40 Закону України “Про регулювання містобудівної діяльності” було виключено на підставі Закону України “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні” (з 01.01.2020).
Закон України “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні” (Закон № 132-IX) врегулював відповідні правовідносини у пункті 2 розділу ІІ “Прикінцеві та перехідні положення” та установив, що протягом 2020 року замовники будівництва на земельній ділянці у населеному пункті перераховують до відповідного місцевого бюджету кошти для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту (далі - пайова участь) у такому розмірі та порядку, зокрема:
- розмір пайової участі становить (якщо менший розмір не встановлено рішенням органу місцевого самоврядування, чинним на день набрання чинності цим Законом): для нежитлових будівель та споруд - 4 відсотки загальної кошторисної вартості будівництва об`єкта; для житлових будинків - 2 відсотки вартості будівництва об`єкта, що розраховується відповідно до основних показників опосередкованої вартості спорудження житла за регіонами України, затверджених центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну житлову політику і політику у сфері будівництва, архітектури, містобудування (підпункт 1 частини 2);
- замовник будівництва зобов`язаний протягом 10 робочих днів після початку будівництва об`єкта звернутися до відповідного органу місцевого самоврядування із заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва, до якої додаються документи, які підтверджують вартість будівництва об`єкта. Орган місцевого самоврядування протягом 15 робочих днів з дня отримання зазначених документів надає замовнику будівництва розрахунок пайової участі щодо об`єкта будівництва (підпункт 3 частини 2);
- пайова участь сплачується виключно грошовими коштами до прийняття відповідного об`єкта будівництва в експлуатацію (підпункт 4 частини 2).
При цьому договори про сплату пайової участі, укладені до 1 січня 2020 року, є дійсними та продовжують свою дію до моменту їх повного виконання (частина 1).
Тобто, відповідно до внесених Законом України “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні” змін, з 01.01.2020 у замовників будівництва відсутній обов`язок укладати з органом місцевого самоврядування відповідний договір про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту. Дійсними та такими, що продовжують свою дію до моменту їх повного виконання, є лише договори про сплату пайової участі, укладені до 1 січня 2020 року (ч. 1 п. 2 розділу ІІ “Прикінцеві та перехідні положення” Закону України “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні”).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14.12.2021 у справі №643/21744/19 виклала висновок щодо вирішення правової проблеми, пов`язаної з застосуванням норм права до правовідносин, які виникли до внесення змін у законодавство щодо скасування обов`язку замовника будівництва укласти відповідний договір.
Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.
Зовнішнім виразом зміни правового регулювання суспільних відносин є процес втрати чинності одними нормами та/або набуття чинності іншими.
Так, при набранні чинності новою нормою права передбачається розповсюдження дії цієї норми на майбутні права і обов`язки, а також на правові наслідки, які хоча й випливають із юридичних фактів, що виникли під час чинності попередньої норми права, проте настають після набрання чинності новою нормою права.
Водночас зміна правових норм і врегульованих ними суспільних відносин не завжди збігаються. У певних випадках після скасування нормативного акта має місце його застосування компетентними органами до тих відносин, які виникли до втрати ним чинності та продовжують існувати у подальшому. Такі правовідносини є триваючими. При цьому триваючі правовідносини повинні виникнути під час дії норми права, що їх регулює, та існувати після втрати нею чинності.
Стаття 40 Закону України “Про регулювання містобудівної діяльності” визначала зобов`язання замовника будівництва, який має намір забудови земельної ділянки, шляхом перерахування до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту, де здійснюється будівництво, у строк до прийняття об`єкта в експлуатацію. Прийняття об`єкта в експлуатацію є строком, з якого вважається, що забудовник порушує зазначені зобов`язання. Одночасно з прийняттям об`єкта в експлуатацію у відповідності із частиною 2 статті 331 ЦК України забудовник стає власником забудованого об`єкта, а отже, і правовідносини забудови земельної ділянки припиняються.
Аналізуючи правову природу цих правовідносин, можна зробити висновок, що з моменту завершення будівництва та прийняття новозбудованого об`єкта в експлуатацію правовідносини забудови припиняються, а тому не можна вважати, що на них поширюються положення статті 40 Закону України “Про регулювання містобудівної діяльності” після втрати нею чинності.
Крім того, пунктом 2 розділу ІІ “Прикінцеві та перехідні положення” Закону України “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні” визначено, що ця норма права застосовується лише до договорів, які підписані до 01.01.2020. Саме у цьому випадку правовідносини з оплати участі в розвитку інфраструктури населеного пункту є триваючими та до них можуть застосовуватись положення норми права, що втратила чинність. Якщо ж договору під час дії цієї норми укладено не було, то немає підстав вважати, що такі правовідносини виникли та тривають.
У зв`язку з відмовою забудовника від укладання договору про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту права органу місцевого самоврядування на отримання коштів на розвиток інфраструктури населеного пункту є порушеними і в органу місцевого самоврядування виникає право вимагати стягнення коштів, обов`язок сплати яких був встановлений законом.
У такому разі суд має виходити з того, що замовник будівництва без достатньої правової підстави за рахунок органу місцевого самоврядування зберіг у себе кошти, які мав заплатити як пайовий внесок у розвиток інфраструктури населеного пункту, а отже, зобов`язаний повернути ці кошти на підставі частини першої статті 1212 ЦК України.
Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події (ч. 2 ст. 1212 ЦК України).
Відносини щодо повернення безпідставно збережених грошових коштів є кондикційними, в яких вина не має значення, важливим є лише факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.
Тобто зобов`язання з повернення безпідставно набутого або збереженого майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна.
Відсутність правової підстави - це такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовiдносин i їх юридичному змісту. Відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.
Отже, у разі порушення зобов`язання з боку замовника будівництва щодо участі у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту у правовідносинах, які виникли до внесення змін у законодавство щодо скасування обов`язку замовника будівництва укласти відповідний договір, орган місцевого самоврядування вправі звертатись з позовом до замовника будівництва про стягнення безпідставно збережених грошових коштів. Саме такий спосіб захисту буде ефективним та призведе до поновлення порушеного права органу місцевого самоврядування.
Крім того, Верховний Суд у постанові від 20.07.2022 у справі №910/9548/21 дійшов висновку, що законодавець під час внесення змін до Закону України “Про регулювання містобудівної діяльності” (шляхом виключення статті 40 вказаного Закону на підставі Закону України “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні”) чітко визначив підстави та порядок пайової участі замовників будівництва у розвитку інфраструктури населеного пункту щодо об`єктів, будівництво яких було розпочато до внесення законодавчих змін, а саме:
- договори пайової участі, укладені до 01.01.2020 на підставі вимог статті 40 Закону України “Про регулювання містобудівної діяльності”, залишались дійсними та підлягали до їх повного виконання і після виключення вказаної статті (абзац 1 пункту 2 Розділу ІІ “Прикінцеві та перехідні положення” Закону № 132-IX). Тобто істотні умови, зокрема щодо розміру пайової участі, строку сплати пайової участі, відповідальності сторін, які відповідно до закону підлягали врегулюванню у таких договорах, залишались незмінними;
- якщо станом на 01.01.2020 такі об`єкти не введені в експлуатацію і договори про сплату пайової участі не були укладені та, оскільки з 01.01.2020 встановлений статтею 40 Закону України “Про регулювання містобудівної діяльності” обов`язок щодо укладення відповідного договору, перестав існувати, тому законодавець визначив нормативне регулювання таких правовідносин, зокрема, абзацом 2 пункту 2 Розділу ІІ “Прикінцеві та перехідні положення” Закону №132-IX.
Отже, розмір та порядок пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту без відповідної вказівки у законі не можуть по-новому визначатись нормами абзацу 2 пункту 2 Розділу ІІ “Прикінцеві та перехідні положення” Закону №132-IX, якщо відповідні істотні умови були визначені укладеним до 01.01.2020 договором про пайову участь, який згідно з абзацом 1 вказаного пункту розділу ІІ “Прикінцеві та перехідні положення” Закону №132-IX є дійсним та продовжує свою дію до моменту його повного виконання.
Передбачений вказаною нормою порядок пайової участі замовника будівництва було впроваджено законодавцем для: (1) об`єктів будівництва, зведення яких розпочато у попередні роки, однак які станом на 01.01.2020 не були введені в експлуатацію, а договори про сплату пайової участі між замовниками та органами місцевого самоврядування до 01.01.2020 не були укладені; (2) об`єктів, будівництво яких розпочате у 2020 році.
Тож у вказаних двох випадках, ураховуючи вимоги підпунктів 3, 4 абзацу 2 пункту 2 розділу ІІ “Прикінцеві та перехідні положення” Закону №132-IX, замовник будівництва зобов`язаний протягом 10 робочих днів після початку будівництва об`єкта звернутися до відповідного органу місцевого самоврядування із заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва, а також сплатити пайову участь грошовими коштами до прийняття цього об`єкта в експлуатацію.
Системний аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що обов`язок замовника будівництва щодо звернення у 2020 році до відповідного органу місцевого самоврядування із заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва виникає:
- для об`єктів, будівництво яких розпочато у попередні роки, якщо станом на 01.01.2020 вони не введені в експлуатацію і договори про сплату пайової участі не були укладені, - протягом 10 робочих днів після 01.01.2020; - для об`єктів, будівництво яких розпочате у 2020 році, - протягом 10 робочих днів після початку такого будівництва.
Отже, для об`єктів, будівництво яких розпочато раніше (однак які станом на 01.01.2020 не були введені в експлуатацію і якщо договори про сплату пайової участі до 01.01.2020 не були укладені) або будівництво яких розпочате у 2020 році, абзацом 2 пункту 2 розділу ІІ “Прикінцеві та перехідні положення” Закону №132-IX визначено обов`язок (за винятком передбачених підпунктом 2 цього абзацу випадків) щодо перерахування замовником об`єкта будівництва до відповідного місцевого бюджету пайової участі (коштів для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту) до прийняття такого об`єкта в експлуатацію.
Такі висновки Верховного Суду відповідають загальним принципам рівності та справедливості, є націленими на те, щоб замовник будівництва, який розпочав його до 01.01.2020 та добросовісно виконав встановлений законом (статтею 40 Закону України “Про регулювання містобудівної діяльності”) обов`язок щодо пайової участі, був у однакових ринкових умовах із забудовником, який аналогічно розпочав будівництво у попередні роки до 01.01.2020, але до цієї дати такого обов`язку не виконав, можливо навіть свідомо затягуючи процес здачі об`єкта будівництва в експлуатацію до 01.01.2020 з метою уникнення сплати пайової участі.
Водночас у вказаній постанові Верховний Суд також зауважив, що у випадку, якщо замовниками вищевказаних об`єктів будівництва не буде дотримано передбаченого прикінцевими та перехідними положеннями Закону №132-IX обов`язку щодо перерахування до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту (пайової участі) саме до дати прийняття таких об`єктів в експлуатацію, то, враховуючи викладені у постанові від 14.12.2021 у справі №643/21744/19 висновки Великої Палати Верховного Суду, належним та ефективним способом захисту буде звернення в подальшому органів місцевого самоврядування з позовом до замовників будівництва про стягнення безпідставно збережених грошових коштів пайової участі на підставі статті 1212 ЦК України.
Аналогічні за змістом правові висновки наведені Верховним Судом у постановах від 13.12.2022 у справі № 910/21307/21 та від 20.08.2024 у справі № 910/7707/19.
У даній справі позивач звернувся до господарського суду з позовом про стягнення безпідставно збережених коштів пайової участі замовника у розвитку населеного пункту на підставі статті 1212 ЦК України, і вказаний спосіб захисту суд визнає як належний.
Зважаючи на встановлення на підставі наданих позивачем доказів, які свідчать про закінчення відповідачем будівництва спірного об`єкту 30.06.2021, водночас відсутності укладення ним з позивачем договору про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту до 01.01.2020, суд дійшов висновку про необхідність застосування до спірних правовідносин норм абзацу 2 пункту 2 розділу ІІ “Прикінцеві та перехідні положення” Закону №132-ІХ, які встановлюють розмір та порядок пайової участі замовників будівництва протягом 2020 року.
Ухвалою Львівської міської ради від 26.12.2019 № 6098 «Про порядок поступлення коштів для створення і розвитку інфраструктури м. Львова протягом 2020 року», а саме п.2 (пп.2.1.,2.2.,2.2.2.) встановлено, що протягом 2020 року замовники будівництва на земельній ділянці у м. Львові перераховують до міського бюджету м. Львова кошти для створення і розвитку інфраструктури м. Львова. Розмір пайової участі для житлових будинків становить - 2 відсотки вартості будівництва об`єкта, що розраховується відповідно до основних показників опосередкованої вартості житла за регіонами України, затверджених центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну житлову політику і політику у сфері будівництва, архітектури, містобудування.
Згідно п.2.3.1. вищевказаної Ухвали, замовник будівництва зобов`язаний протягом 10 робочих днів після початку будівництва об`єкта звернутися до департаменту економічного розвитку із заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва, до якої додаються документи, які підтверджують вартість будівництва об`єкта з техніко-економічними показниками.
Департамент економічного розвитку протягом 15 робочих днів з дня отримання зазначених документів надає замовнику будівництва розрахунок пайової участі щодо об`єкта будівництва (п.2.4. Ухвали). Пайова участь сплачується виключно грошовими коштами до прийняття відповідного об`єкта будівництва в експлуатацію. Кошти, отримані як пайова участь, можуть використовуватися виключно для створення і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м. Львова.
Інформація щодо сплати пайової участі зазначається у декларації про готовність об`єкта до експлуатації або в акті готовності об`єкта до експлуатації (п.2.6-2.8 Ухвали).
У зв`язку із прийняттям вищевказаної ухвали, втратила чинність ухвала ЛМР від 03.04.2008 №1697 «Про порядок залучення коштів інвесторів (замовників, забудовників) на розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м. Львова» (із змінами внесеними ухвалою ЛМР від 09.07.2009 р. №2779 «Про внесення змін до ухвали міської ради від 03.04.2008 р. №1697»), якою, аналогічно, було передбачено сплату замовника будівництва пайових внесків.
Відповідно також втратила чинність затверджена вказаною ухвалою Методика розрахунку розміру пайового внеску замовників у створення і розвиток інженерно- транспортної та соціальної інфраструктури м. Львова, у розділі 2 якої було визначено особливості розрахунку розміру пайового внеску при окремих видах будівництва, а саме при будівництві житлових будинків з вбудовано-прибудованими приміщеннями та підземними паркінгами.
Львівською міською радою встановлено, що всупереч вимогам вищевказаного законодавства замовником Товариством з обмеженою відповідальністю Виробничо-торговим підприємством «Бодекс» не сплачено до місцевого бюджету кошти пайової участі, щодо будівництва багатоквартирного житлового будинку з вбудовано-прибудованими приміщеннями громадського призначення в с. Лисиничі, Пустомитівського району Львівської області.
Так, згідно з Сертифікатом про готовність до експлуатації об`єкта № ІУ122210618239, виданого Інспекцією ДАБК та зареєстрованого в ЄДЕССБ вищевказаний об`єкт нерухомості (замовник об`єкта Товариство з обмеженою відповідальністю Виробничо-торгове підприємство «Бодекс»), дозвіл на виконання будівельних робіт №ЛВ112182890785 виданий Інспекцією ДАБК у м. Львові та зареєстрований 16.10.2018) прийнято в експлуатацію 30.06.2021.
При цьому ТОВ «Виробничо-торгове підприємство “Бодекс”» не зверталося до департаменту економічного розвитку Львівської міської ради як уповноваженого органу з проведення розрахунків розміру пайових внесків із заявою про визначення розміру пайової участі у будівництві багатоквартирного житлового будинку з вбудовано-прибудованими приміщеннями громадського призначення в с. Лисиничі Пустомитівського району Львівської області, а також не подавало документи, що підтверджують вартість будівництва цього об`єкта та його техніко-економічні показники.
Дослідивши наданий позивачем розрахунок суми пайової участі у розмірі 691 042,84 грн, суд дійшов висновку про його помилковість.
Позивач у розрахунку використано показник 2 474,55 кв.м, що відповідає проектній документації. Проте, згідно з Сертифікатом про прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів № ІУ122210618239 від 30.06.2021, фактична загальна площа квартир становить 2 463,7 кв.м.
З огляду на викладене, суд проводить перерахунок суми пайової участі, виходячи з правильних техніко-економічних показників об`єкта та чинної на той момент вартості 13 963 грн ? 2 463,7 м? ? 0,02 = 688 012, 87 грн.
Враховуючи вищезазначене, позовні вимоги в частині стягнення коштів пайової участі підлягають задоволенню частково у розмірі 688 012, 87 грн.
Щодо розмежування права на звернення та обов?язку щодо сплати, суд зазначає
Системний аналіз підпунктів 3, 4 абзацу 2 пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону Nє 132-IX дозволяє дійти висновку про наявність чіткої розмежування між процедурним етапом визначення суми та кінцевим строком виконання зобов?язання.
Обов?язок замовника звернутися до органу місцевого самоврядування протягом 10 робочих днів після початку будівництва є реалізацією права позивача як контролюючого органу завчасно встановити параметри розрахунку. Проте, невиконання відповідачем цієї процедурної вимоги не змінює суті його головного обов?язку - сплатити пайовий внесок у повному обсязі до моменту прийняття об?єкта в експлуатацію.
Згідно з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду у справі № 904/2258/20, розрахунок має базуватися на актах, чинних на момент виникнення обов?язку щодо сплати.
Суд зазначає, що саме дата прийняття об?єкта в експлуатацію, 30.06.2021, є тією граничною подією, з якою закон пов?язує обов?язок відповідача остаточно розрахуватися за створену інфраструктуру. Оскільки на цю дату чинним був Наказ Мінрегіону № 119 від 20.05.2021, застосування показника 13 963 грн/кв.м є юридично обґрунтованим, адже обов?язок відповідача щодо сплати актуалізувався саме в цей часовий період, незалежно від того, чи скористався він своїм правом на звернення за розрахунком раніше.
Таким чином, суд констатує якщо замовник будівництва ухилився від вчасного визначення розміру пайової участі на початку робіт, його обов?язок зі сплати не зникає, а змінюється у необхідність сплати внеску за показниками, що діють на момент фактичного введення об?єкта в експлуатацію.
Щодо стягнення 3% річних та інфляційних втрат, суд зазначає наступне.
Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України, в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
За змістом цієї норми закону, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання.
Стаття 625 ЦК України входить до розділу I “Загальні положення про зобов`язання” книги 5 ЦК України, тому в ній визначені загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання і її дія поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.
Норми ст. 625 ЦК України спрямовані в першу чергу на те, щоб через неправомірні дії боржника (прострочення) право власності кредитора не було порушене, оскільки внаслідок знецінення національної грошової одиниці купівельна спроможність коштів, які б кредитор міг одержати за належного виконання боржником своїх грошових зобов`язань, буде значно меншою, що має відповідно наслідком зменшення майнового блага кредитора.
Отже, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді трьох процентів річних та інфляційних втрат не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов`язання.
У відповідності до позиції, викладеної у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 22.04.2024 у справі № 559/1622/19, суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то суд, з урахуванням конкретних обставин справи, самостійно визначає суми нарахувань, які підлягають стягненню, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру стягуваних сум нарахувань.
Відповідачу нараховано 442 735, 57 грн інфляційних втрат та 84 540, 76 грн 3% річних за період з 01.07.2021 по 04.08.2025. Об`єкт будівництва прийнято в експлуатацію 30.06.2021 за сертифікатом № ІУ122210618239, виданим Інспекцією ДАБК та зареєстрованим в ЄДЕССБ».
Оскільки суд встановив належний до сплати розмір основного зобов`язання на рівні 688 012,87 грн, розрахунок компенсаційних виплат, наданий Департаментом економічного розвитку, визнається судом методологічно помилковим. Керуючись обов`язком суду встановити об`єктивний розмір заборгованості, судом здійснено перерахунок за період прострочення з 01.07.2021 по 04.08.2025 включно.
За результатом перерахунку, суд зазначає, що належними до стягнення є інфляційні втрати у розмірі 438 536,72 грн та 3 % річних у сумі 84 540,76 грн. 
Відповідно до вимог ч.1 ст.73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно ч.1 ст.74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
У відповідності до ст.76 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Зі змісту ст. 77 ГПК України, вбачається, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.
Статтею 86 ГПК України, встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
У зв`язку з викладеним, враховуючи вищенаведені положення норм чинного законодавства України, приймаючи до уваги встановлені фактичні обставини справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково у загальному розмірі 1 211 090,35 грн, що включає: 688 012,87 грн – кошти зі сплати пайової участі, 438 536,72 грн інфляційних втрат та 84 540,76 грн 3% річних. В задоволенні решти – суд відмовляє.
Судові витрати.
Згідно пункту 2 частини 1 статті 129 Господарського процесуального кодексу України у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відтак, у зв`язку з частковим задоволенням позову з відповідача підлягає до стягнення на користь позивача 18 166, 35 грн судового збору.
Керуючись ст. ст. 2, 13, 74, 73, 76-78, 86, 129, 236-241 ГПК України, суд
В И Р І Ш И В :
1. Позовні вимоги задоволити частково.
2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю Виробничо-торгове підприємство “Бодекс” (79024, м. Львів, вул. Бескидська, буд. 44, код ЄДРПОУ 20843953) на користь Львівської міської ради (79008, Львівська обл., місто Львів, площа Ринок, будинок 1, код ЄДРПОУ 04055896) 1 211 090, 35 грн та 18 166, 35 грн судового збору.
3. В решті позовних вимог – відмовити.
Наказ видати згідно ст. 327 ГПК України.
Рішення набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 241 ГПК України.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Західного апеляційного господарського суду в порядку, встановленому розділом IV ГПК України.
Повний текст рішення складено та підписано 17.04.2026.

Суддя Запотічняк О.Д.