Справа № 127/3421/26 
Провадження № 33/801/396/2026
Категорія: 307 
Головуючий у суді 1-ї інстанції Ковальчук Л. В.
Доповідач: Матківська М. В.

ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15 квітня 2026 року	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі судді Матківської М. В.,
розглянувши за участі особи, яку притягнуто до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , її захисника – адвоката Геращенко Тетяни Василівни; потерпілого – ОСОБА_2 
апеляційну скаргу особи, яку притягнуто до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 
на постанову Вінницького міського суду Вінницької області від 16 березня 2026 року про притягнення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 , за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП,

Встановив:

Згідно протоколу серії ВАД № 324444 від 28 січня 2026 року, ОСОБА_1 28 січня 2026 року о 22:29 год за місцем свого проживання: АДРЕСА_1 , вчинила стосовно свого колишнього чоловіка ОСОБА_2 домашнє насильство фізичного характеру, а саме нанесла удар рукою в область обличчя, чим завдала фізичного болю, тобто скоїла адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 173-2 КУпАП.
Постановою Вінницького міського суду Вінницької області від 16 березня 2026 року ОСОБА_1 визнано винною у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП та накладено на неї адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі двадцяти неоподаткованих мінімумів доходів громадян в сумі 340,00 грн. в дохід держави. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в сумі 665,60 грн. 
ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, у якій просить постанову суду скасувати та закрити провадження у справі у зв`язку з відсутністю в її діях події і складу адміністративного правопорушення відповідно до ч. 1 ст. 247 КУпАП.
Доводи апеляційної скарги полягають в тому, що протокол про адміністративне правопорушення не підтверджує наявності в її діях ознак домашнього насильства, оскільки інших належних доказів матеріали справи не містять. При цьому відповідно до форми оцінки ризиків домашнього насильства, у котрій на всі запитання надано відповіді «НІ» та з урахуванням відсутності термінового заборонного припису відносно ОСОБА_1 слід дійти висновку, що факту домашнього насильства не було та не існувало реальної загрози його вчинення. 
Правопорушниця просить звернути увагу на те, що вчинення будь-якого діяння фізичного, психологічного чи економічного характеру повинно бути підтверджено поясненнями свідків, потерпілих або іншими доказами, визначеними ст. 269, 272 КУпАП, що є необхідним елементом складу даного правопорушення, проте таких доказів матеріали справи не містять. 
У судовому засіданні особа, яку притягнуто до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 та її захисник – адвокат Геращенко Т. В. доводи викладені в апеляційній скарзі підтримали, просять її задовольнити.
Потерпілий ОСОБА_3 у судовому засіданні заперечив проти задоволення апеляційної скарги, просить постанову суду залишити без змін. 
Суд апеляційної інстанції, перевіривши законність постанови суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення, дослідивши матеріали справи про адміністративне правопорушення, дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з огляду на таке.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.
Відповідно до вимог ст.ст. 245, 280 КУпАП завданням провадження в справах про адміністративні правопорушення є своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, а орган чи посадова особа при розгляді справи про адміністративне правопорушення, з урахуванням положень, викладених у ст. ст. 251, 252 КУпАП, зобов`язаний з`ясувати чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, а також інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи і, керуючись законом та правосвідомістю, оцінити докази за своїм внутрішнім переконанням в їх сукупності.
Згідно вимог ч. 7 ст. 294 КУпАП апеляційний суд переглядає справу в межах апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Апеляційний суд може дослідити нові докази, які не досліджувалися раніше, якщо визнає обґрунтованим ненадання їх до місцевого суду або необґрунтованим відхилення їх місцевим судом.
Відповідно до ст. 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.
Згідно диспозиції ч. 1 ст. 173-2 КУпАП  вчинення домашнього насильства, тобто умисне вчинення будь-яких діянь (дій або бездіяльності) фізичного, психологічного чи економічного характеру (застосування насильства, що не спричинило тілесних ушкоджень, погрози, образи чи переслідування, позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна або коштів, на які потерпілий має передбачене законом право, тощо), внаслідок чого була завдана шкода фізичному або психічному здоров`ю потерпілого.
Для встановлення події правопорушення, зазначеного у ч. 1 ст. 173-2 КУпАП необхідно з`ясувати чи дійсно особа, яка притягується до адміністративної відповідальності, вчинила домашнє насильство.
Об`єктом вказаного правопорушення є суспільні відносини у сфері захисту прав громадян.
Об`єктивна сторона правопорушення, передбаченого зазначеною статтею, полягає в умисному вчиненні будь-яких з зазначених в диспозиції дій, та передбачає існування обов`язкової ознаки – можливість настання чи настання фізичної або психологічної шкоди, яка була чи могла бути завдана потерпілому.
Суб`єктивна сторона правопорушення характеризується наявністю вини у формі умислу.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство – діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.
Пунктом 17 статті 1 цього Закону передбачено, що фізичне насильство – це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.
Окрім того, обов`язковою ознакою об`єктивної сторони цього правопорушення є наявність наслідків у виді завдання чи можливості завдання шкоди фізичному або психічному здоров`ю потерпілого.
З аналізу вказаних норм вбачається, що домашнє насильство, яке охоплюється диспозицією ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, має місце тоді, коли будь-які діяння фізичного, психологічного чи економічного характеру тягнуть за собою можливість настання чи настання шкоди фізичному або психічному здоров`ю потерпілого.
Системний аналіз існуючого національного та міжнародного законодавства свідчить про те, що домашнє насильство істотно відрізняється від звичайних конфліктних відносин, оскільки має певні ознаки та характеризується тим, що особа яка застосовує домашнє насильство, маючи значну перевагу в своїх можливостях, діє умисно з наміром досягти бажаного результату, який полягає у заподіянні шкоди потерпілому шляхом порушення його прав і свобод.
В той час, як під конфліктом необхідно розуміти такий стан взаємовідносин, який характеризується наявністю зіткнення протилежних інтересів і поглядів, напруження і крайнє загострення суперечностей, що може призвести до активних дій, ускладнень, боротьби, що супроводжуються складними колізіями; ситуація, в якій кожна зі сторін намагається зайняти позицію несумісну з інтересами іншої сторони.
Виникнення конфлікту залежить не лише від об`єктивних причин але й від суб`єктивних факторів, до яких необхідно віднести власні уявлення учасників конфлікту про себе, свої потреби, мотиви, життєві цінності та ставлення до іншої сторони конфлікту.
Таким чином, під домашнє насильство, зокрема фізичного характеру, яке утворює склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, підпадають лише такі діяння, якими цілеспрямовано та навмисно спричиняється емоційна невпевненість, страх або іншим чином завдається шкода фізичному здоров`ю іншого члена сім`ї, ц тому числі бувшого.
Зі змісту протоколу про адміністративне правопорушення серії ВАД № 324444 від 28 січня 2026 року, вбачається, що ОСОБА_1 28 січня 2026 року о 22:29 год за місцем свого проживання: АДРЕСА_1 , вчинила стосовно свого колишнього чоловіка ОСОБА_2 домашнє насильство фізичного характеру, а саме нанесла удар рукою в область обличчя, чим завдала фізичного болю, тобто скоїла адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 173-2 КУпАП (а. с. 1).
В своїх письмових поясненнях ОСОБА_2 вказав, що 28 січня 2026 року близько 22:25 год між ним та його колишньою дружиною ОСОБА_1 виникла сварка, в ході якої ОСОБА_1 кинулася на нього та нанесла йому удар по обличчю, чим розбила йому губу з лівого боку (а. с. 4).
В своїх письмових поясненнях ОСОБА_1 вказала, що 28 січня 2026 року ОСОБА_2 спровокував її на конфлікт з приводу того, що вона перекрила кран з водою. В ході конфлікту ОСОБА_2 обзивав її сина, після чого вона пішла у свою кімнату. Звідти вона почула як ОСОБА_2 викликає поліцію. Вона не могла його ударити, оскільки перебувала у своїй кімнаті разом з сином, ушкоджень на її руках не було і немає (а. с. 5).
З відеозапису з нагрудних камер поліцейських, які прибули за викликом до помешкання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , вбачається, що між зазначеними особами мав місце конфлікт. Так, на відеозаписі зафіксовано, як ОСОБА_1 та ОСОБА_2 пояснюють, що між ними виникла сварка, при цьому кожен із них звинувачує іншого у провокуванні конфлікту. Крім того, на відеозаписі видно наявність у ОСОБА_2 тілесного ушкодження на обличчі (в ділянці нижньої губи). ОСОБА_2 пояснив, що зазначене ушкодження йому спричинила ОСОБА_1 , тоді як остання повністю заперечувала факт нанесення удару. Із розмови сторін конфлікту з працівниками поліції також убачається, що між колишнім подружжям систематично виникають конфлікти, у зв`язку з чим вони неодноразово зверталися до поліції та за результатами таких звернень складалися відповідні матеріали (а. с. 24).
За таких обставин аналіз матеріалів справи свідчить про існування між сторонами тривалих конфліктних правовідносин, зумовлених спільним проживанням та порядком користування житловим приміщенням. Водночас зазначені правовідносини не містять ознак психологічного, фізичного чи економічного насильства у розумінні статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».
Конфлікт сам по собі не є тотожним поняттю «домашнє насильство». Під конфліктом розуміється стан взаємовідносин, що характеризується зіткненням протилежних інтересів, напруженням і загостренням суперечностей, що може призвести до певних ускладнень, але не свідчить про вчинення правопорушення. Виникнення конфлікту залежить не лише від об`єктивних причин, але й від суб`єктивних факторів, зокрема уявлень учасників про свої права, обов`язки, потреби та мотиви.
З огляду на викладене, наявність конфліктних правовідносин між сторонами не є достатньою підставою для кваліфікації дій ОСОБА_1 як домашнього насильства у розумінні Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».
Із матеріалів справи вбачається, що підставою для складання протоколу про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 стала заява її колишнього чоловіка ОСОБА_2 про нібито вчинене щодо нього фізичне насильство 28 січня 2026 року (а. с. 3).
Водночас матеріали справи не містять належних і допустимих доказів вчинення ОСОБА_1 зазначених дій.
Походження незначного ушкодження нижньої губи ОСОБА_2 , зафіксованого на відеозаписі з нагрудних камер поліцейських, залишається невстановленим. Пов`язати наявність цього ушкодження з діями ОСОБА_1 не вбачається можливим, оскільки у справі відсутні належні докази, зокрема фото- чи відеоматеріали, показання свідків тощо.
Суд першої інстанції на зазначене уваги не звернув, належним чином не дослідив наявні в матеріалах справи докази, не надав їм належну правову оцінку та не перевірив їх відповідність один одному.
З огляду на зазначене, апеляційний суд вважає необґрунтованими висновки суду першої інстанції про наявність в діях  ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення за частиною 1 статті 173-2 КУпАП.
Згідно зі ст. 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
Відповідно до п. 39 постанови Верховного Суду від 08 липня 2020 року у справі № 463/1352/16-а в силу принципу презумпції невинуватості, що підлягає застосуванню у справах про адміністративні правопорушення, всі сумніви щодо події порушення та винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь. Недоведені подія та вина особи мають бути прирівняні до доведеної невинуватості цієї особи.
У справі «Barbera, Messeguand Jabardo v. Spain» від 06 грудня 1998 року (п. 146) ЄСПЛ, вказано на те, що принцип презумпції невинності вимагає серед іншого, щоб, виконуючи свої обов`язки, судді не починали розгляд справи з упередженої думки, що особа скоїла правопорушення, яке ставиться їй в провину; всі сумніви, щодо її винуватості повинні тлумачитися на користь цієї особи.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за відсутності події і складу адміністративного правопорушення.
З огляду на викладене, апеляційний суд вважає, що в діях ОСОБА_1 відсутній склад адміністративного правопорушення, передбачений ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, а відтак постанова суду першої інстанції про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП підлягає скасуванню із закриттям провадження у справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП за відсутністю події і складу правопорушення.
На підставі викладеного та керуючись ст. 294 Кодексу України про адміністративні правопорушення, суд

Постановив:

Апеляційну скаргу особи, яку притягнуто до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 задовольнити.
Постанову Вінницького міського суду Вінницької області від 16 березня 2026 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП – скасувати.
Провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП закрити на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП за відсутністю в її діях події і складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП.
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя	М. В. Матківська