ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2026 р. 	Справа № 440/13800/24	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Перцової Т.С.,
Суддів: Жигилія С.П. , Макаренко Я.М. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Виконавчого комітету Опішнянської селищної ради на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 03.09.2025, головуючий суддя І інстанції: Т.С. Канигіна, м. Полтава, повний текст складено 03.09.25 по справі № 440/13800/24
за позовом ОСОБА_1 
до  Опішнянської селищної ради , Виконавчого комітету Опішнянської селищної ради , Опішнянського селищного голови Різника Миколи Миколайовича   
про визнання дій та бездіяльності протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_1 (далі по тексту - ОСОБА_1 , позивач) звернулась до Полтавського окружного адміністративного суду з позовом до Опішнянської селищної ради (далі - Опішнянська СР, перший відповідач), в якому просила суд:
- визнати протиправними дії Опішнянської селищної ради, що виявилися у відмові надати повну інформацію в розгорнутому вигляді щодо актів приймання-передачі, актів наданих послуг, актів взаємних розрахунків щодо договорів, укладених між Опішнянською селищною радою та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 від 08.12.2017;
- зобов`язати голову Опішнянської селищної ради надати протягом п`яти робочих днів із дня набрання чинності рішенням суду позивачці повну інформацію в розгорнутому вигляді щодо актів приймання-передачі, актів наданих послуг, актів взаємних розрахунків щодо договорів, укладених між Опішнянською селищною радою та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 від 08.12.2017;
- стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати.
В обґрунтування позовних вимог зазначила, що першим відповідачем протиправно відмовлено у наданні позивачу відповіді на запит від 29.10.2024, поданого у порядку статті 2 Закону України «Про доступ до публічної інформації» від 3 січня 2011 року № 2939-VI (далі - Закон № 2939-VI), оскільки запитувана позивачем інформація щодо актів приймання - передачі, актів наданих послуг, актів взаємних розрахунків щодо договорів між Опішнянською СР та Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_2 від 08.12.2017 у розгорнутому вигляді не є інформацією з обмеженим доступом - конфіденційною, таємною або службовою, а тому, перший відповідач був зобов`язаний її надати у відповідь на запит ОСОБА_1 , однак цього не зробив, посилавшись на те, що селищний голова не є розпорядником запитуваної інформації у розумінні пункту 1 частини 1 статті 13 Закону № 2939-VI, що свідчить про наявність підстав для задоволення позовних вимог.
Крім того, повідомила, що гонорар за правничу допомогу у цій справі відповідно до договору про надання правничої допомоги становить 2000,00 грн, який є фіксованим та має бути сплачений позивачем після завершення судового процесу у суді першої інстанції.
Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 03.06.2025 по справі № 440/13800/24 залучено до участі у справі № 440/13800/24 в якості співвідповідачів: Виконавчий комітет Опішнянської селищної ради (далі - Виконком Опішнянської СР, другий відповідач) та голову Опішнянської селищної ради (далі - голова Опішнянської СР, третій відповідач).
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 03.09.2025 по справі №440/13800/24 адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_1 ) до Опішнянської селищної ради (вул. Перемоги, 3, с-ще Опішня, Полтавський район, Полтавська область, 38164 код ЄДРПОУ 13955864), виконавчого комітету Опішнянської селищної ради (вул. Перемоги, 3, с-ще Опішня, Полтавський район, Полтавська область, 38164 код ЄДРПОУ 42748063), голови Опішнянської селищної ради (вул. Перемоги, 3, с-ще Опішня, Полтавський район, Полтавська область, 38164) про визнання дій та бездіяльності протиправними та зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність голови Опішнянської селищної ради щодо нерозгляду запиту ОСОБА_1 вих. № 4 від 29.10.2024.
Зобов`язано голову Опішнянської селищної ради розглянути запит ОСОБА_1 вих. № 4 від 29.10.2024.
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Стягнуто з виконавчого комітету Опішнянської селищної ради (вул. Перемоги, 3, с-ще Опішня, Полтавський район, Полтавська область, 38164 код ЄДРПОУ 42748063) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_1 ) витрати зі сплати судового збору у розмірі 968,96 грн та витрати, пов`язанні із наданням правової допомоги у розмірі 2000,00 грн.
Другий відповідач, не погодившись з вказаним рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність та порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 03.09.2025 у справі №440/13800/24 та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 .
Апеляційна скарга мотивована твердженнями про відсутність у спірних правовідносинах факту порушеного права позивача, оскільки запит на публічну інформацію був адресований голові Опішнянської СР, разом з цим, селищний голова хоча й входить до системи місцевого самоврядування, однак не є органом місцевого самоврядування - сільською, селищною, міською радою або їх виконавчим органом, а тому не володіє публічною інформацією і у розумінні пункту 1 частини першої статті 13 Закону № 2939-VI не може бути її розпорядником, та, як наслідок, належним відповідачем у спорі щодо надання доступу до публічної інформації за інформаційним запитом.
Водночас, суд першої інстанції, ухваливши рішення про визнання протиправною бездіяльності голови Опішнянської селищної ради щодо не розгляду запиту ОСОБА_1 вих. №4 від 29.10.2024 вищенаведеного не врахував та взагалі не встановив чи отримував вказаний запит голова Опішнянської селищної ради, чи ознайомлювався він з його змістом, чи мав він доступ до електронної пошти opishnya_sr@ukr.net та чи мав він об`єктивну можливість надати відповідь на вказаний запит.
Зауважив, що оскільки запит було направлено саме на електронну пошту виконавчого комітету Опішнянської селищної ради, то і відповідь була надана за підписом уповноваженого представника цієї юридичної особи, що також не було враховано судом першої інстанції при вирішенні спірних правовідносин.
Крім того, зазначив, що залучаючи до участі у справі Виконком Опішнянської СР та голову Опішнянської СР в якості відповідачів, суд першої інстанції, в порушення приписів статті 48 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) не з`ясував думку позивача щодо такої процесуальної дії, не встановив дані посадової особи - голови Опішнянської СР, не направив їй копій судових рішень та ухвалюючи оскаржуване рішення вийшов за межі підстав та предмета позову, не забезпечивши відповідачів правом надати свої заперечення щодо позовних вимог, які навіть не були заявлені позивачем, а сформовані самим судом при ухваленні рішення у справі.
Позивач правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.
Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Згідно з частиною 4 статті 229 КАС України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах апеляційної скарги рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.
Судом першої інстанції встановлено, що 29.10.2024 ОСОБА_1 надіслала на ім`я селищного голови Опішнянської селищної ради запит від 29.10.2024 № 4.
У вказаному запиті, посилаючись на статтю 2 Закону № 2939-VI, позивач просила надати повну інформацію в розгорнутому вигляді щодо актів приймання - передачі, актів наданих послуг, актів взаємних розрахунків відповідно до договору від 08.12.2017, укладеного між Опішнянською селищною радою та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 .
Листом від 30.10.2024 вих. № 759 виконавчим комітетом Опішнянської селищної ради позивачці надано відповідь за підписом начальника юридичного відділу виконавчого комітету Опішнянської селищної ради, якою фактично відмовлено у наданні запитуваної інформації, посилаючись на те, що селищний голова хоча й входить до системи місцевого самоврядування, однак, не є органом місцевого самоврядування - сільською, селищною, міською радою або їх виконавчим органом, а тому не володіє публічною інформацією у розумінні пункту 1 частини першої статті 13 Закону № 2939-VI і не може бути її розпорядником.
Позивачка, вважаючи відмову відповідача надати запитувану інформацію протиправною та такою, що суперечить вимогам чинного законодавства України, принципам прозорості та відкритості діяльності суб`єктів владних повноважень і порушує право позивача на отримання інформації, звернулася до суду з цим позовом.
Визнаючи протиправною бездіяльність голови Опішнянської селищної ради щодо нерозгляду запиту ОСОБА_1 за вих. № 4 від 29.10.2024, суд першої інстанції дійшов висновку, що запит ОСОБА_1 про отримання публічної інформації був розглянутий не тим органом/посадовою особою, якому адресований (голові Опішнянської селищної ради), тобто, неналежним суб`єктом, оскільки відповідь на цей запит було надано начальником юридичного відділу виконавчого комітету Опішнянської селищної ради, що на переконання суду першої інстанції не ґрунтується на законі.
З огляду на те, що селищним головою не розглянуто запит ОСОБА_1 та не надано відповідь, суд вважав за необхідне зобов`язати третього відповідача розглянути запит ОСОБА_1 вих. № 4 від 29.10.2024.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про зобов`язання голови Опішнянської СР надати протягом п`яти робочих днів із дня набрання чинності рішенням суду позивачу повну інформацію в розгорнутому вигляді щодо актів приймання-передачі, актів наданих послуг, актів взаємних розрахунків щодо договорів, укладених між Опішнянською селищною радою та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 від 08.12.2017, суд першої інстанції виходив з їх передчасності та необґрунтованості, так як на час розгляду даної справи селищним головою не розглянуто по суті запит позивачки вих. № 4 від 29.10.2024.
Вирішуючи питання про стягнення на користь позивача судових витрат на правничу допомогу, суд, врахувавши принципи обґрунтованості, співмірності і пропорційності судових витрат, обсягу поданих та досліджених представником позивача документів, відсутності з боку відповідачів будь-яких належних доказів на їх спростування, дійшов висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу в цій справі в сумі 2000,00 грн.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, а також виходячи з меж апеляційного перегляду справи, визначених статтею 308 КАС України (рішення підлягає перегляду в частині задоволених позовних вимог), колегія суддів зазначає наступне.
Частиною 2 статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Відповідно до статті 34 Конституції України кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.
Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя.
Відповідно до частини першої статті 5 Закону України від 02.10.1992 № 2657-XII «Про інформацію» (далі - Закон № 2657-ХІІ) кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів.
Порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом, та інформації, що становить суспільний інтерес, врегульовано Законом № 2939-VI.
За приписами статті 1 Закону № 2939-VI публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.
Отже, визначальною ознакою публічної інформації є те, що вона по своїй суті є заздалегідь готовим зафіксованим на певному носії продуктом, отриманим або створеним виключно суб`єктом владних повноважень у процесі виконання своїх обов`язків та володіти яким у подальшому може будь-який розпорядник публічної інформації, навіть якщо він не є суб`єктом владних повноважень.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 3 Закону № 2939-VI право на доступ до публічної інформації гарантується обов`язком розпорядників інформації надавати та оприлюднювати інформацію, крім випадків, передбачених законом.
Доступ до інформації забезпечується шляхом надання інформації за запитами на інформацію (пункт 2 частини першої статті 5 Закону № 2939-VI).
Порядок оформлення запитів на інформацію визначено статтею 19 Закону, відповідно до якої запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні.
Запитувач має право звернутися до розпорядника інформації із запитом на інформацію незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту.
Положеннями статті 12 Закону № 2939-VI окреслено коло суб`єктів відносин у сфері доступу до публічної інформації, до яких законодавець відносить: запитувачів інформації - фізичних, юридичних осіб, об`єднання громадян без статусу юридичної особи, крім суб`єктів владних повноважень; розпорядників інформації - суб`єктів, визначених у статті 13 цього Закону; структурні підрозділи або відповідальних осіб з питань доступу до публічної інформації розпорядників інформації.
Так, відповідно до статті 13 Закону розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються:
1) суб`єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб`єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання;
2) юридичні особи, що фінансуються з державного, місцевих бюджетів, бюджету Автономної Республіки Крим, - стосовно інформації щодо використання бюджетних коштів;
3) особи, якщо вони виконують делеговані повноваження суб`єктів владних повноважень згідно із законом чи договором, включаючи надання освітніх, оздоровчих, соціальних або інших державних послуг, - стосовно інформації, пов`язаної з виконанням їхніх обов`язків;
4) суб`єкти господарювання, які займають домінуюче становище на ринку або наділені спеціальними чи виключними правами, або є природними монополіями, - стосовно інформації щодо умов постачання товарів, послуг та цін на них;
5) юридичні особи публічного права, державні/комунальні підприємства або державні/комунальні організації, що мають на меті одержання прибутку, господарські товариства, у статутному капіталі яких більше 50 відсотків акцій (часток, паїв) прямо чи опосередковано належать державі та/або територіальній громаді, - щодо інформації про структуру, принципи формування та розмір оплати праці, винагороди, додаткового блага їх керівника, заступника керівника, особи, яка постійно або тимчасово обіймає посаду члена виконавчого органу чи входить до складу наглядової ради.
На розпорядників інформації, визначених у пунктах 2, 3, 4 частини першої та в частині другій цієї статті, юридичних осіб публічного права з числа розпорядників інформації, визначених у пункті 5 частини першої цієї статті, вимоги цього Закону поширюються лише в частині надання відповідної інформації за запитами.
Усі розпорядники інформації незалежно від нормативно-правового акта, на підставі якого вони діють, при вирішенні питань щодо доступу до інформації мають керуватися цим Законом.
Аналізуючи наведені норми, колегія суддів дійшла висновку, що публічна інформація, крім встановлених законом випадків, є відкритою, а доступ до неї може забезпечуватися шляхом надання розпорядником інформації, до яких належать і органи місцевого самоврядування, у встановлені законом строки інформації за відповідними запитами, зокрема, фізичних осіб.
В будь-якому з наведених випадків розпорядник інформації (належний чи неналежний) має обов`язок надати відповідь на запит чи повідомити запитувача у строк, передбачений Законом № 2939-VI, а запитувач інформації має право на отримання такої відповіді чи повідомлення.
Колегією суддів встановлено, що у спірних правовідносинах, позивач, звернувшись до голови Опішнянської селищної ради із запитом від 29.10.2024 № 4, просила надати повну інформацію в розгорнутому вигляді щодо актів приймання - передачі, актів наданих послуг, актів взаємних розрахунків відповідно до договору від 08.12.2017, укладеного між Опішнянською селищною радою та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 , посилаючись на те, що фінансово - господарська діяльність органів місцевого самоврядування підпадає під державний фінансовий контроль, що забезпечує прозорість та відкритість суб`єктів владних повноважень і створення механізмів реалізації права кожного на доступ до публічної інформації відповідно до статті 2 Закону № 2939-VI.
Систему та гарантії місцевого самоврядування в Україні, засади організації та діяльності, правового статусу і відповідальності органів та посадових осіб місцевого самоврядування визначено Законом України "Про місцеве самоврядування в Україні" від 21 травня 1997 року № 280/97-ВР (далі - Закон № 280/97 ВР).
За визначенням, наведеним у статті 1 Закону № 280/97 ВР, бюджет місцевого самоврядування (місцевий бюджет) - план утворення і використання фінансових ресурсів, необхідних для забезпечення функцій та повноважень місцевого самоврядування.
Згідно з частиною першою статті 10 Закону № 280/97 ВР сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.
Відповідно до частини 3 та 7 статті 16 Закону № 280/97 ВР, матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у комунальній власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об`єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад.
Органи місцевого самоврядування з урахуванням місцевих умов і особливостей можуть перерозподіляти між собою на підставі договорів окремі повноваження та власні бюджетні кошти.
Згідно з частиною 11 статті 59 Закону № 280/97 ВР акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування підлягають обов`язковому оприлюдненню та наданню за запитом відповідно до Закону України "Про доступ до публічної інформації". Проекти актів органів місцевого самоврядування оприлюднюються в порядку, передбаченому Законом України "Про доступ до публічної інформації", крім випадків виникнення надзвичайних ситуацій та інших невідкладних випадків, передбачених законом, коли такі проекти актів оприлюднюються негайно після їх підготовки.
В актах та проектах актів органів та посадових осіб місцевого самоврядування не може бути обмежено доступ до інформації про витрати чи інше розпорядження бюджетними коштами, володіння, користування чи розпорядження державним чи комунальним майном, у тому числі про умови отримання цих коштів чи майна, прізвища, імена, по батькові фізичних осіб та найменування юридичних осіб, які отримують ці кошти або майно, а також до іншої інформації, обмеження доступу до якої заборонено законом.
Аналіз вищенаведених норм права дозволяє дійти висновку, що не може бути обмежено доступ до інформації про витрати чи інше розпорядження бюджетними коштами, володіння, користування чи розпорядження державним чи комунальним майном, у тому числі про умови отримання цих коштів чи майна.
Умови та порядок забезпечення доступу до інформації про використання публічних коштів розпорядниками та одержувачами коштів державного і місцевих бюджетів, суб`єктами господарювання державної і комунальної власності, фондами загальнообов`язкового державного пенсійного та соціального страхування визначає Закон України "Про відкритість використання публічних коштів" від 11 лютого 2015 року № 183-VIII.
Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 1 Закону № 183-VIII публічні кошти - кошти державного бюджету (крім таємних видатків), бюджету Автономної Республіки Крим та місцевих бюджетів, кредитні ресурси, надані під державні та місцеві гарантії, кошти Національного банку України, державних банків, державних цільових фондів, Пенсійного фонду України (далі - Пенсійний фонд), Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття, а також кошти суб`єктів господарювання державної і комунальної власності, отримані ними від їхньої господарської діяльності.
Слід звернути увагу на те, що Закон № 2939-VI забороняє обмежувати доступ до інформації щодо розпорядження бюджетними коштами, володіння, користування чи розпорядження державним, комунальним майном, умови отримання цих коштів чи майна, прізвища, імена, по батькові фізичних осіб та найменування юридичних осіб, які отримали ці кошти або майно (частина п`ята статті 6 Закону).
При цьому, приписами частини 8 цієї ж статті встановлено, що обмеженню доступу підлягає інформація, а не документ. Якщо документ містить інформацію з обмеженим доступом, для ознайомлення надається інформація, доступ до якої необмежений.
З аналізу наведеного слідує, що існує пряма заборона у відмові надавати інформацію про розпорядження бюджетними коштами, володіння, користування чи розпорядження державним, комунальним майном, у тому числі щодо укладення договорів органом місцевого самоврядування з фізичними - особами підприємцями, які отримали ці кошти або майно, оскільки доступ до такої інформації вже санкціонований законом і не потребує згоди сторін, які підписали умови такого договору.
Фінансово-господарська діяльність органів місцевого самоврядування є публічною, оскільки вони розпоряджаються бюджетними коштами та комунальним майном, що належить територіальній громаді. Відповідно до Закону № 2939-VI інформація про використання цих коштів або майна, плани, звіти та договори є відкритою, а органи місцевого самоврядування зобов`язані оприлюднювати її на офіційних веб-сайтах та надавати за запитами про публічну інформацію.
Крім того, колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України в постанові від 08.11.2016 у справі № 299/2507/14-а дійшла висновку про те, що не підлягає обмеженню в наданні за запитами про публічну інформацію інформація про прізвища, ім`я, по батькові фізичних осіб, умови отримання від органів державної влади і органів місцевого самоврядування у користування або у власність державного або комунального майна, земельних ділянок, коштів, копії відповідних правових актів й договорів, які містять вказану інформацію. Якщо у договорі купівлі-продажу, правовому акті органу влади міститься інша інформація, яка має ознаки конфіденційної, то при наданні копій вказаних документів вона підлягає вилученню у спосіб, який унеможливлює її з`ясування.
З огляду на вищевикладене, інформація в розгорнутому вигляді щодо актів приймання-передачі, актів наданих послуг, актів взаємних розрахунків щодо договорів, укладених між Опішнянською селищною радою та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 від 08.12.2017, підпадає під ознаки публічної інформації.
За змістом частини першої статті 16 Закону № 280/97 ВР органи місцевого самоврядування є юридичними особами і наділяються цим та іншими законами власними повноваженнями, в межах яких діють самостійно і несуть відповідальність за свою діяльність відповідно до закону.
Відповідно до частини першої статті 11 Закону № 280/97 ВР, виконавчими органами сільських, селищних, міських, районних у містах (у разі їх створення) рад є їх виконавчі комітети, відділи, управління та інші створювані радами виконавчі органи.
Згідно з частиною 1 статті 51 Закону № 280/97 ВР виконавчим органом сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її створення) ради є виконавчий комітет ради, який утворюється відповідною радою на строк її повноважень. Після закінчення повноважень ради, сільського, селищного, міського голови, голови районної у місті ради її виконавчий комітет здійснює свої повноваження до сформування нового складу виконавчого комітету.
Повноваження виконавчих органів сільських, селищних, міських рад в галузі бюджету, фінансів і цін визначені статтею 28 Закону № 280/97 ВР, відповідно до якої, до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать:
а) власні (самоврядні) повноваження:
1) складання, схвалення та подання на розгляд відповідної ради прогнозу місцевого бюджету, складання проекту місцевого бюджету, подання його на затвердження відповідної ради, забезпечення виконання бюджету; щоквартальне подання раді письмових звітів про хід і результати виконання бюджету; підготовка і подання відповідно до районних, обласних рад необхідних фінансових показників і пропозицій щодо складання проектів районних і обласних бюджетів;
2) встановлення в порядку і межах, визначених законодавством, тарифів на теплову енергію (у тому числі її виробництво, транспортування та постачання), тарифів на централізоване водопостачання та централізоване водовідведення, на інші комунальні послуги (крім тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування та постачання, тарифів на комунальні послуги, які встановлюються Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг), побутові, транспортні та інші послуги;
3) встановлення за узгодженим рішенням відповідних рад порядку використання коштів та іншого майна, що перебувають у спільній власності територіальних громад;
4) здійснення в установленому порядку фінансування видатків з місцевого бюджету;
5) залучення на договірних засадах коштів підприємств, установ та організацій незалежно від форм власності, розташованих на відповідній території, та коштів населення, а також бюджетних коштів на будівництво, розширення, ремонт і утримання на пайових засадах об`єктів соціальної і виробничої інфраструктури та на заходи щодо охорони навколишнього природного середовища;
6) об`єднання на договірних засадах коштів відповідного місцевого бюджету та інших місцевих бюджетів для виконання спільних проектів або для спільного фінансування комунальних підприємств, установ та організацій, вирішення інших питань, що стосуються спільних інтересів територіальних громад;
7) укладення з юридичними і фізичними особами договорів на справляння місцевих зборів, обов`язковість укладення яких установлена законодавством;
9) участь в організації та фінансуванні капітальних ремонтів житлових будинків, капітальних ремонтів майна, що перебуває у спільній власності співвласників багатоквартирного будинку, в межах бюджетних програм, визначених за рішенням відповідної сільської, селищної, міської ради;
б) делеговані повноваження:
1) здійснення відповідно до закону контролю за дотриманням зобов`язань щодо платежів до місцевого бюджету на підприємствах і в організаціях незалежно від форм власності;
2) здійснення відповідно до закону контролю за дотриманням цін і тарифів;
3) сприяння здійсненню інвестиційної діяльності на відповідній території.
З огляду на вищенаведені норми права, запитувана ОСОБА_1 у голови Опішнянської СР інформація підпадає під визначення, яке міститься у статті 1 Закону України № 2939-VI, зокрема, інформація, отримана або створена в процесі виконання Виконавчим комітетом Опішнянської селищної ради своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, яка знаходиться у володінні цього органу, зокрема, щодо порядку використання коштів та іншого майна, що перебувають у спільній власності територіальних громад, укладення договорів, тощо.
Отже, у спірних правовідносинах саме Виконком Опішнянської СР є розпорядником публічної інформації щодо здійснення селищною радою фінансово - господарської діяльності, зокрема, в частині укладення з юридичними і фізичними особами договорів.
Надаючи оцінку доводам відповідача, покладеним в основу відмови в наданні запитуваної інформації, колегія суддів зазначає наступне.
Так, згідно з частиною першою статті 22 Закону № 2939-VI розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту в таких випадках:
1) розпорядник інформації не володіє і не зобов`язаний до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією;
2) інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини другої статті 6 цього Закону;
3) особа, яка подала запит на інформацію, не оплатила передбачені статтею 21 цього Закону фактичні витрати, пов`язані з копіюванням або друком;
4) не дотримано вимог до запиту на інформацію, передбачених частиною п`ятою статті 19 цього Закону.
Частиною другої статті 22 Закону № 2939-VI передбачено, що відповідь розпорядника інформації про те, що інформація може бути одержана запитувачем із загальнодоступних джерел, або відповідь не по суті запиту вважається неправомірною відмовою в наданні інформації.
Відповідно до положень статті 23 Закону № 2939-VI рішення, дії чи бездіяльність розпорядників інформації можуть бути оскаржені до керівника розпорядника, вищого органу або суду. Запитувач має право оскаржити: відмову в задоволенні запиту на інформацію; відстрочку задоволення запиту на інформацію; ненадання відповіді на запит на інформацію; надання недостовірної або неповної інформації; несвоєчасне надання інформації; невиконання розпорядниками обов`язку оприлюднювати інформацію відповідно до статті 15 цього Закону; інші рішення, дії чи бездіяльність розпорядників інформації, що порушили законні права та інтереси запитувача.
Оскарження рішень, дій чи бездіяльності розпорядників інформації до суду здійснюється відповідно до Кодексу адміністративного судочинства України.
Частиною 2 статті 6 Закону № 2939-VІ встановлено, що обмеження доступу до інформації здійснюється відповідно до закону при дотриманні сукупності таких вимог: 1) виключно в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи кримінальним правопорушенням, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя; 2) розголошення інформації може завдати істотної шкоди цим інтересам; 3) шкода від оприлюднення такої інформації переважає суспільний інтерес в її отриманні.
Отже, відмова у задоволенні запиту на інформацію повинна бути мотивованою (пункт 3 частини четвертої статті 22 Закону № 2939-VІ), тобто розпорядник інформації зобов`язаний обґрунтувати наявність підстав для обмеження у доступі до публічної інформації, встановлені шляхом застосування «трискладового тесту», передбаченого частиною другою статті 6 Закону № 2939-VI. Доступ до інформації може бути обмежено за умови додержання сукупності всіх трьох підстав.
Відсутність висновку розпорядника інформації щодо наявності хоча б однієї з трьох складових «трискладового тесту» означає, що відмова у доступі до публічної інформації є необґрунтованою.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 30 січня 2020 року у справі № 806/1959/16, постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 грудня 2019 року у справі № 9901/249/19.
Надаючи оцінку належності наданої Виконкомом Опішнянської СР відповіді, суд наголошує, що остання не містить жодних належних обґрунтувань неможливості надання позивачу інформації з приводу актів приймання - передачі, актів наданих послуг, актів взаємних розрахунків відповідно до договору від 08.12.2017, укладеного між Опішнянською селищною радою та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 .
Натомість Виконкомом Опішнянської СР зазначено про те, що запитувану позивачем інформацію неможливо надати з підстав її відсутності у розпорядженні Опішнянського селищного голови Різника М. М., якому був адресований такий запит.
З цього приводу слід зазначити, що у разі якщо орган, який отримав відповідне звернення не володіє запитуваною інформацію, то відповідно до положень статті 22 Закону № 2939-VI він повинен або надати заявнику відповідь, зазначивши про це, або направити запит належному розпоряднику, у разі якщо розпоряднику інформації відомо або має бути відомо, хто нею володіє, з одночасним повідомленням про це запитувача.
Разом з цим, зазначаючи про відсутність у розпорядженні Опішнянського селищного голови Різника М. М. запитуваної інформації, Виконкомом Опішнянської СР не було направлено запит належному розпоряднику та не повідомлено про це запитувача, що є порушенням вимог вказаної норми права.
Крім того, матеріалами справи підтверджено, що відповідь на запит позивача надано за підписом начальника юридичного відділу виконавчого комітету Опішнянської селищної ради Кужимом О. М.
Так, за правилами пункту 5 статті 14 Закону № 2939-VI розпорядники інформації зобов`язані: мати спеціальні структурні підрозділи або призначати відповідальних осіб для забезпечення доступу запитувачів до інформації та оприлюднення інформації.
Пунктом 3 рішення Опішнянської селищної ради Полтавської області від 17 жовтня 2024 року 53 сесії VIII скликання «Про забезпечення доступу до публічної інформації у Опішнянській селищній раді та її виконавчих органах» визначено юридичний відділ Виконавчого комітету Опішнянської селищної ради відповідальним підрозділом з питань забезпечення доступу до інформації Виконавчого комітету Опішнянської селищної ради.
За змістом положень підпункту 2.1.5 пункту 2.1 Посадової інструкції начальника юридичного відділу Виконавчого комітету Опішнянської селищної ради, затвердженої розпорядженням селищного голови від 15.08.2024 № 20-ОД, начальник відділу відповідно до покладених завдань та функцій розглядає за дорученням селищного голови заяви, клопотання, скарги, пропозиції, запити від органів державної влади, органів місцевого самоврядування, громадських об`єднань, підприємств, установ та організацій, громадян з напряму діяльності відділу.
Підпунктом 2.1.7 пункту 2.1 Посадової інструкції начальника юридичного відділу Виконавчого комітету Опішнянської селищної ради, затвердженої розпорядженням селищного голови від 15.08.2024 № 20-ОД, передбачено, що начальник відділу відповідно до покладених завдань та функцій забезпечує доступ до публічної інформації, розпорядником якої є Опішнянська селищна рада та/або виконавчий комітет Опішнянської селищної ради, а також своєчасно надає таку інформацію, її достовірність і повноту.
Відповідно до пункту 5 Порядку забезпечення доступу до публічної інформації в Опішнянській селищній раді та її виконавчих органах, затвердженого рішенням Опішнянської селищної ради Полтавської області від 17 жовтня 2024 року 53 сесії VIII скликання, в Опішнянській селищній раді з метою координації й контролю роботи структурних підрозділів щодо надання доступу до публічної інформації, на підставі пункту 5 частини першої статті 14 Закону України "Про доступ до публічної інформації", визначити начальника юридичного відділу виконавчого комітету Опішнянської селищної ради - як відповідальну особу з питань доступу до публічної інформації, яка зобов`язана виконувати вимоги Закону України "Про доступ до публічної інформації" у випадках, коли розпорядником інформації є Опішнянська селищна рада.
Тобто, у спірних правовідносинах, розпорядником запитуваної інформації є Виконачий комітет Опішнянської селищної ради, а особою, відповідальною за розгляд запитів на доступ до публічної інформації - начальник юридичного відділу Виконкому Опішнянської селищної ради в силу приписів частини 5 статті 14 Закону № 2939-VI.
З огляду на те, що начальнику юридичного відділу Опішнянської селищної ради Кужиму О. М., як уповноваженій особі на надання відповіді на запити про доступ до публічної інформації від імені Опішнянської селищної ради та її виконавчого комітету, за будь-яких обставин було достеменно відомо про володільця запитуваної інформації (Виконком Опішнянської СР) від імені якого і мала бути надана відповідь по суті отриманого запиту, колегія суддів вважає, що дії Виконавчого комітету Опішнянської селищної ради щодо відмови у розгляді по суті запиту ОСОБА_1 від 29.10.2024 вих. № 4 за підписом начальника юридичного відділу Опішнянської селищної ради Кужима О. М. з підстав відсутності запитуваної інформації у Опішнянського селищного голови Різника М. М., якому був адресований такий запит, не ґрунтується на вимогах закону та є грубим порушенням приписів частини третьої статті 22 Закону України "Про доступ до публічної інформації", а відтак підлягають визнанню судом протиправними.
Колегія суддів зауважує, що за пунктом 2.1 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 29.09.2016 № 10 «Про практику застосування адміністративними судами законодавства про доступ до публічної інформації» визначене поняття «суб`єкт владних повноважень» не охоплює посадових осіб і службових осіб органів державної влади, місцевого самоврядування, оскільки за своїм статусом та колом повноважень вони не підпадають під розуміння органу державної влади та інших суб`єктів, зазначених у пункті 1 частини першої статті 13 Закону України «Про доступ до публічної інформації».
У зв`язку з цим, такі особи не можуть (не мають здатності) виконувати обов`язки розпорядника інформації, у тому числі обов`язки щодо обліку та оприлюднення публічної інформації (статті 14, 15 Закону № 2939-VI).
Така правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 09.07.2020 у справі № 175/3033/16-а (2-а/175/62/16) та підлягає врахуванню судом апеляційної інстанції в силу приписів частини 5 статті 242 КАС України.
Таким чином, Опішнянський селищний голова Різнику М. М. не має здатності виконувати обов`язки розпорядника інформації на запит ОСОБА_1 від 29.10.2024 вих. № 4, а тому, висновок суду першої інстанції про визнання протиправною бездіяльності голови Опішнянської селищної ради щодо нерозгляду запиту ОСОБА_1 вих. № 4 від 29.10.2024 та зобов`язання голови Опішнянської селищної ради розглянути запит ОСОБА_1 вих. № 4 від 29.10.2024 є помилковим та таким, що зроблено при неповному з`ясуванні обставин у справі.
Відповідно до частин першої та другої статті 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Згідно з положеннями статті 9 Конституції України та статтями 17, частиною п`ятою статті 19 Закону України від 23.02.2006 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди та органи державної влади повинні дотримуватись положень Європейської конвенції з прав людини та її основоположних свобод 1950 року, застосовувати в своїй діяльності рішення Європейського суду з прав людини з питань застосування окремих положень цієї Конвенції.
Відповідно до правової позиції Європейського суду з прав людини у справі "Кечко проти України" (рішення від 08.11.2005) в межах свободи дій держави визначати які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах, доки відповідні положення є чинними.
Європейський суд з прав людини підкреслює особливу важливість принципу "належного урядування". Він передбачає, що в разі коли йдеться про питання загального інтересу, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовнійший спосіб (див. рішення у справах "Беєлер проти Італії" [ВП] (Beyeler v. Italy [GC]), заява 33202/96, п. 120, ECHR 2000, "Онер`їлдіз проти Туреччини" [ВП] (Oneryэldэz v. Turkey [GC]), заява 48939/99, п. 128, ECHR 2004-XII, "Megadat.com S.r.l. проти Молдови" (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), заява 21151/04, п. 72, від 8 квітня 2008 року, і "Москаль проти Польщі" (Moskal v. Poland), заява 10373/05, п. 51, від 15 вересня 2009 року). Також, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах "Лелас проти Хорватії" (Lelas v. Croatia), заява 55555/08, п. 74, від 20.05.2010, і "Тошкуце та інші проти Румунії" (Toscuta and Others v. Romania), заява 36900/03, п. 37, від 25.11.2008) і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах.
У рішенні від 31.07.2003 у справі "Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.
При обранні способу відновлення порушеного права позивача суд виходить з принципу верховенства права щодо гарантування цього права статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, як складової частини змісту і спрямованості діяльності держави, та виходячи з принципу ефективності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом без необхідності додаткових її звернень та виконання будь-яких інших умов для цього.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що належним способом захисту порушеного права позивача є зобов`язання Виконавчого комітету Опішнянської селищної ради розглянути запит ОСОБА_1 від 29.10.2024 вих. № 4 по суті та надати відповідь.
Доводи другого відповідача про неповідомлення Виконкому Опішнянської СР та голови Опішнянської СР про їх залучення до участі у справі № 440/13800/24 в якості співвідповідачів спростовуються наявними у матеріалах справи довідками про доставку електронного листа (а. с. 36, 37) відповідно до яких, ухвала про залучення співвідповідачів була доставлена до їх електронних кабінетів 05.06.2025 о 20 год 55 хвилин, при цьому, рішення судом першої інстанції було ухвалено 03.09.2025.
На виконання вимог статті 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 315 КАС України, суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 317 КАС України неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи є підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення.
Враховуючи, що при вирішенні спірних правовідносин, суд першої інстанції неповно з`ясував обставини у справі, внаслідок чого дійшов помилкового висновку про наявність підстав для зобов`язання надати відповідь на запит голову Опішнянської СР, який не є розпорядником запитуваної інформації, колегія суддів вважає, що рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 03.09.2025 по справі № 440/13800/24 в частині задоволення позову підлягає скасуванню, з прийняттям постанови про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .
З приводу здійсненого судом першої інстанції розподілу судових витрат в частині стягнення на користь позивача витрат на правничу допомогу у розмірі 2000 грн, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до частини 1, пункту 1 частини 3 статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
За приписами частини 1 статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву (частина 7 статті 139 КАС України).
Відповідно до частин 3, 4 статті 143 КАС України, якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.
Для вирішення питання про судові витрати суд призначає судове засідання, яке проводиться не пізніше п`ятнадцяти днів з дня ухвалення рішення по суті позовних вимог.
Положеннями частин 3, 4 статті 134 КАС України визначено, що для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що розмір суми витрат на правничу допомогу адвоката визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу та вартості виконаних робіт, витрати на проведення яких понесені в межах розгляду конкретної судової справи. При цьому розмір витрат має бути співмірним із складністю виконаних адвокатом конкретних робіт та часом, витраченим на виконання цих робіт.
Принцип співмірності витрат на оплату послуг адвоката запроваджено у частині 5 статті 134 КАС України. Так, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч.5 ст.134 КАС України).
Згідно з частиною 6 статті 135 КАС України у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 7 статті 135 КАС України).
З аналізу положень статті 134 КАС України вбачається, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі. Сторона, яка хоче компенсувати судові витрати, повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, пов`язаних безпосередньо з розглядом певної судової справи, а інша сторона може подати заперечення щодо неспівмірності розміру таких витрат.
Тобто, питання розподілу судових витрат пов`язане із суддівським розсудом (дискреційні повноваження).
Згідно з пунктом 4 частини 1 статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Положеннями статті 19 цього Закону визначено такі види адвокатської діяльності, як надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.
Отже, правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо, а договір про надання правової допомоги укладається на такі види адвокатської діяльності як захист, представництво та інші види адвокатської діяльності.
Представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні (пункт 9 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").
Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").
Відповідно до статті 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Так, надаючи оцінку понесеним позивачем витратам на правничу допомогу колегія суддів зазначає, що суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою. Також, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи зокрема на складність справи, витрачений адвокатом час.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.
Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02 липня 2020 року в справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19).
Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/WestAllianceLimited" проти України, заява № 19336/04, п. 269).
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
На підтвердження понесених у суді першої інстанції витрат на правову допомогу позивачем надано до матеріалів справи копії: ордеру на надання правничої (правової) допомоги та договору № 07/11/2024 від 07.11.2024 про надання професійної правничої допомоги.
Дослідивши вказані документи, колегією суддів встановлено, що між ОСОБА_1 та адвокатом Борзовим Ярославом Едуардовичем укладено договір № 07/11/2024 від 07.11.2024 про надання професійної правничої допомоги, відповідно до пункту 1.1 якого, предметом договору є надання виконавцем безпосередньо замовнику правової допомоги по цивільних, адміністративних, господарських або кримінальних справах та захисту від обвинувачення на досудовому слідстві та в судах всіх інстанцій за винагороду - гонорар.
Пунктом 5.2 зазначеного договору сторони узгодили, що розмір гонорару встановлюється за домовленістю сторін на день укладення даного договору в розмірі: - 2000,00 грн за підготовку, оформлення та подачу (реєстрацію) в адміністративному суді позовної заяви щодо бездіяльності Опішнянської селищної ради. Оплата здійснюється після завершення судового процесу у першій інстанції. Подальше представництво в апеляційному та касаційному процесі оплачується додатково.
Таким чином, з наведеного слідує, що звертаючись до суду першої інстанції з заявою про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, позивач надав до суду всі наявні у нього докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що має бути сплачена позивачем.
Так, відповідно до правової позиції Верховного Суду, висловленої у постанові від 23.04.2019 у справі № 826/9047/16, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.
При визначенні суми компенсації витрат, понесених на правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.
Зі змісту норм частини 4, 5 та 6 статті 134 КАС України вбачається, що від учасника справи вимагається надання доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою (саме така позиція викладена у постанові Верховного Суду від 13.12.2018 у справі № 816/2096/17).
За правилами оцінки доказів, встановлених статтею 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили.
Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Вирішуючи питання обґрунтованості розміру заявлених позивачем витрат на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції та пропорційності їх складності правовому супроводу справи, колегія суддів встановила, що на виконання умов договору про надання правової допомоги № 07/11/2024 від 07.11.2024 адвокатом в інтересах позивача складено та направлено до Полтавського окружного адміністративного суду позовну заяву з додатками.
Колегія суддів враховує обсяг позовної заяви (10 сторінок) та її фактичне значення для справи - часткове задоволення позовних вимог.
При цьому, колегія суддів зазначає, що Рішенням Ради адвокатів Харківської області № 13/1/7 від 21.07.2021 "Про розгляд звернень адвокатів Харківщини стосовно необхідності перегляду розробки (мінімальних) ставок адвокатського гонорару" встановлено, що розмір адвокатського гонорару за годину становить 25 відсотків мінімальної заробітної плати, тобто 2000,00 грн станом на момент звернення до суду з цим позовом.
Таким чином, враховуючи досліджені судом докази на підтвердження понесених позивачем витрат, з огляду на ступінь складності даної справи, обсяг виконаної адвокатом роботи, та заявлений представником позивача мінімальний розмір винагороди - 2000,00 грн, колегія суддів не вбачає підстав для зменшення стягнутого судом першої інстанції розміру судових витрат на правничу допомогу на рівні 2000,00 грн.
Колегія суддів також враховує, що жодних доводів або заперечень щодо неспівмірності заявленого позивачем розміру витрат на правову допомогу (2000,00 грн) другим відповідачем ані у позові, ані в апеляційній скарзі не наведено.
З огляду на вірне здійснення судом першої інстанції розподілу судових витрат по сплаті судового збору, колегія суддів не вбачає підстав для зміни рішення суду у вказаній частині.
Керуючись ч. 4 ст.229, ч. 4 ст. 241, ст. ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 326-329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, - 

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу Виконавчого комітету Опішнянської селищної ради - задовольнити частково.
Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 03.09.2025 по справі № 440/13800/24 в частині задоволення позовних вимог - скасувати.
Прийняти в цій частині постанову, якою позов ОСОБА_1 до Опішнянської селищної ради, Виконавчого комітету Опішнянської селищної ради, голови Опішнянської селищної ради про визнання дій та бездіяльності протиправними та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.
Визнати протиправними дії Виконавчого комітету Опішнянської селищної ради щодо відмови у розгляді по суті запиту ОСОБА_1 від 29.10.2024 вих. № 4.
Зобов`язати Виконавчий комітет Опішнянської селищної ради (38164, Україна, Полтавський р-н, Полтавська обл., селище Опішня, вулиця Перемоги, будинок, 3 ЄДРПОУ 42748063) розглянути запит ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 РНОКПП НОМЕР_1 ) від 29.10.2024 вих. № 4 по суті та надати відповідь.
У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.
В частині розподілу судових витрат на професійну правничу допомогу та по сплаті судового збору рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 03.09.2025 по справі № 440/13800/24 - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 		Т.С. Перцова 	
Судді	   	С.П. Жигилій   Я.М. Макаренко