Номер провадження: 22-ц/813/2075/26 
Справа № 946/1077/23
Головуючий у першій інстанції Бальжик О. І.
Доповідач Таварткіладзе О. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.03.2026 року м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого – Таварткіладзе О.М.,
суддів: Сєвєрової Є.С., Погорєлової С.О.,
за участю секретаря судового засідання: Чередник К.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 28 лютого 2025 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Ізмаїльської міської ради Ізмаїльського району Одеської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_2 , про забезпеченням житловим приміщенням, -

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2023 року  ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до виконавчого комітету Ізмаїльської міської ради Ізмаїльського району Одеської області, в якому згідно останніх уточнень просив: 
- визнати протиправною бездіяльність виконавчого комітету Ізмаїльської міської ради Ізмаїльського району Одеської області щодо незабезпечення житловою площею у межах відповідної норми та безпідставної зміни черги з пункту 45 Правил №470 від 11.12.1984 року до пункту 44 Правил №470;
- зобов`язати виконавчий комітет Ізмаїльської міської ради Ізмаїльського району Одеської області відповідно до пункту 8 статті 1 Закону України «Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються зі служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, та членів їхніх сімей» №1763-ІV в першій редакції від 15.06.2004 року та пункту 45 постанови Ради Міністрів УРСР і Української республіканської ради професійних спілок від 11.12.1984 року №470 «Про затвердження Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР», надати у постійне користування житлове приміщення відповідно до встановлених санітарних та технічних норм з урахуванням кількості членів його сім`ї;
- стягнути з виконавчого комітету Ізмаїльської міської ради Ізмаїльського району Одеської області судовий збір в сумі 2 147 гривень 20 копійок;
- стягнути з виконавчого комітету Ізмаїльської міської ради Ізмаїльського району Одеської області витрати на професійну правничу допомогу в орієнтовній сумі 15 000 гривень.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що в період з 28 липня 1997 року по 09 травня 2004 року ОСОБА_1 проходив службу в лавах Збройних Сил України. На підставі підпункту «г» пункту 63 «Положення про проходження військової служби особами офіцерського складу, прапорщиками (мічманами) Збройних сил України» наказом Міністра оборони України від 29 березня 2004 року № 188 позивач звільнений в запас і направлений для постановки на військовий облік до ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
23 вересня 2004 року ІНФОРМАЦІЯ_2 направив звернення до голови виконкому Ізмаїльської міської ради за вих. №ВК-1466 про те, що ОСОБА_1 відповідно пункту 8 статті 1 Закону України «Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються зі службі у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, та членів їхніх сімей» має право на забезпечення житловим приміщенням у першочерговому порядку передбаченому законодавством. 
Виконком Ізмаїльської міської ради рішенням від 04 листопада 2004 року №1421 затвердив протокол №7 засідання житлової комісії від 22 жовтня 2004 року і поставив позивача на квартирний облік на підставі пункту 45 постанови Ради Міністрів УРСР і Української республіканської ради професійних спілок від 11 грудня 1984 року № 470 «Про затвердження Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській PCP» із змінами (надалі – Правила № 470). 
Таким чином, ОСОБА_1 поставлений на квартирний облік за окремими списками пункту 45 Правил №470, що надає йому право на включення його до переліку осіб, які мають право першочергового отримання жилих приміщень за останнім абзацом пункту 44 Правил №470, а також за статтею 45 ЖК УРСР. У зв`язку з неотриманням житла позивач неодноразово звертався з цього приводу до виконавчого комітету Ізмаїльської міської ради Ізмаїльського району Одеської області, на що отримував відповіді про перебіг перебування на квартирному обліку та просування в черзі осіб, які користуються правом першочергового одержання жилих приміщень військовослужбовців, звільнених у запас чи відставку під різними номерами у цьому списку. 
На думку ОСОБА_1 , починаючи з 2020 року, відбулось фактичне виключення його з черги з окремих списків осіб, які користуються правом першочергового одержання жилих приміщень, залишивши його лише в переліку осіб, які мають право на першочергове отримання житла без переваг, зазначених в пункті 45 Правил №470. 13 вересня 2021 року позивач звертався до виконкому Ізмаїльської міської ради з проханням вирішити питання про надання йому грошової компенсації за належне його сім`ї із чотирьох осіб замість жилого приміщення у межах норм відповідно до вимог чинного законодавства України, яке так і не отримав, проте станом на час звернення до суду із позовом позитивної відповіді не надійшло.
Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 28 лютого 2025 року позов ОСОБА_1 до виконавчого комітету Ізмаїльської міської ради Ізмаїльського району Одеської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_2 , про забезпеченням житловим приміщенням – залишено без задоволення.
Не погоджуючись з таким рішенням суду,  ОСОБА_1 звернулися з апеляційними скаргами, в яких просять рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 28 лютого 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що суд відмовляючи в задоволені позову посилається на відсутність державного фінансування по забезпечення житла осіб, що перебувають в черзі, однак Ізмаїльська місцева рада, щорічно формує житловий фонд не тільки за рахунок державного фінансування» але і за рахунок інших вище вказаних джерел, а тому відповідач повинен здійснювати надання квартир не тільки за рахунок державного фінансування. Крім того, скаржник зазначає, що суд першої інстанції у рішенні п 5.23. вибірково застосовує пункт норми ст.43 Житлового Кодексу України і не вказує, що згідно даної статті жилі приміщення надаються не лише у порядку черговості, а також 5 абзац даної частини передбачено, що «Законодавством України окремим категоріям громадян, які перебувають у загальній черзі, може бути надано перевагу у строках одержання жилих приміщень у межах календарного року взяття на облік».
Між тим скаржник посилається на те, що суд застосував позицію Верховного Суду у схожих за змістом правовідносинах, однак такі правові відносини не схожі за змістом і не можуть бути застосовані у висновку щодо справи ОСОБА_1 проти Виконавчого комітету Ізмаїльської міської ради. Скаржник зазначає що суд першої інстанції фактично не заперечує, що позивач ОСОБА_1 має право на отримання житла не пізніше ніж у тримісячний строк з дня прибуття до місця проживання на підставі пункту 45 Правил № 470, проте вказує, що перед ним у черзі перебуває ще одна особа з ідентичними пільгами на отримання житла. Однак згаданий громадянин не звертався до суду про порушення будь яких його прав щодо забезпечення житлом не пізніше трьох місяців, або щодо порушення у відношенні нього законодавства з забезпечення житла.
Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, рішення суду першої інстанції – скасувати із закриттям провадження, виходячи з наведених у цій постанові підстав.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відмовляючи у задоволенні позову  ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Ізмаїльської міської ради Ізмаїльського району Одеської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_2 , про забезпеченням житловим приміщенням, суд першої інстанції виходив з того, що:
- обґрунтованість формування єдиного Переліку осіб, які за часом взяття на облік передують позивачу, проте для яких чинним законодавством не встановлено строк, у який вони повинні бути забезпечені житлом (пункт 44 Правил №470), а також законність включення ОСОБА_1 у список осіб, які користуються правом першочергового отримання житлових приміщень, а не до списку осіб, які користуються правом позачергового отримання житлових приміщень, не є предметом позову. Позивач не позбавлений можливості оскаржити у судовому порядку порушення відповідачем вимог статей 45, 46 ЖК УРСР при формуванні Переліку осіб, які потребують поліпшення житлових умов. Так само, будь-які фальсифікації у веденні квартирного обліку є предметом окремого провадження;
- доводи позивача про зміну відповідачем його черги у Переліку осіб, що потребують поліпшення житлових умов, які користуються правом першочергового одержання жилих приміщень, з пункту 45 Правил №470 до пункту 44 Правил №470 не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні. Як вбачається з наданого представником відповідача Переліку, ОСОБА_1 перебуває на обліку з 04.11.2004 року на підставі пункту 45 Правил №470;
- суд погодився з доводами позивача про те, що він має право на першочергове отримання житла, проте забезпечення його житлом можливе лише за наявності житлової площі та наближення черги за списком на отримання такого житла, оскільки в іншому випадку буде порушуватись конституційне право на житло інших громадян, що перебувають на обліку та мають право на першочергове отримання житла і також потребують поліпшення житлових умов. Отже, позивач повинен бути забезпечений житлом в порядку черги після того, як будуть забезпечені житлом особи, які перебувають у списку осіб, що мають право на першочергове одержання житла раніше нього, що відповідатиме положенням статті 43 ЖК УРСР.
Колегія суддів не може у повній мірі погодитися з такими висновками суду першої інстанції та вважає за необхідне зазначити наступне.
Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 з 28 липня 1997 року по 09 травня 2004 року проходив військову службу та звільнився в запас Збройний Сил України наказом Міністра оборони України від 29 березня 2004 року за №188 відповідно до Положення про проходження військової служби особами офіцерського складу, прапорщиками (мічманами) Збройних Сил України за пунктом 63, підпункту «г» (у зв`язку зі скороченням штатів). Після звільнення з лав Ізмаїльського МВ УМВС 02 лютого 2005 року ОСОБА_3 взято на військовий облік до ІНФОРМАЦІЯ_3 (а. с. 5, 6 т. 1).
04 листопада 2004 року рішенням виконавчого комітету Ізмаїльської міської ради за №1421 затверджено протокол №7 засідання житлової комісії від 22 жовтня 2004 року, ОСОБА_3 поставлено на квартирний облік за статтею 45 Правил (а. с. 233 т. 1, а. с. 16 т. 2).
За змістом Переліку осіб, що потребують поліпшення житлових умов, які користуються правом першочергового одержання жилих приміщень при виконавчому комітеті Ізмаїльської міської ради Ізмаїльського району Одеської області (надалі – Перелік) станом на 01 січня 2023 року ОСОБА_1 стоїть у черзі за №29 з 04 листопада 2004 року зі складом сім`ї – 4 особи, підстава для постановки на квартирний облік – пункт 45 Правил №470 (військовослужбовець запасу) (а. с. 79, 80, 105, 106 т. 1, а. с. 17-19 т. 2).
Відповідно до Переліку станом на 01 січня 2024 року ОСОБА_1 стоїть у черзі за №28 (а. с. 249, 250 т. 1, а. с. 6, 7 т .2).
За змістом Переліку осіб, що потребують поліпшення житлових умов при виконавчому комітеті Ізмаїльської міської ради Ізмаїльського району Одеської області станом на 01 січня 2024 року (загальна черга) ОСОБА_1 стоїть у черзі за №74 з 04 листопада 2004 року (а. с. 247, 248 т. 1, а. с.4, 5 т. 2).
У Переліку осіб, що потребують поліпшення житлових умов, які користуються правом позачергового одержання жилих приміщень при виконавчому комітеті Ізмаїльської міської ради Ізмаїльського району Одеської області станом на 01.01.2024 року ОСОБА_1 не перебуває (а. с. 251-253 т. 1, а. с. 8-11 т. 2).
За змістом чисельних листів за підписом Ізмаїльського міського голови за вих.№С-451 від 14.05.2007 року, вих. №С-827 від 02.07.2008 року, вих. №С-237 від 06.03.2009 року, вих. №С-2017 від 18.08.2010 року, вих.№С-1537 від 12.08.2011 року, вих. №С-1537 від 12.08.2014 року, вих. №С-150 від 27.02.2015 року, вих.№С-991 від 15.07.2016 року, вих.№С-726 від 24.05.2018 року, вих.№С-296 від 17.03.2020 року, вих. №С-1525 від 02.12.2020 року, вих. №С-1193 від 06.10.2021 року, вих.№13/02-24-3012 від 23.09.2022 року, вих.№538/03-05 від 30.06.2023 року на звернення ОСОБА_1 , починаючи з 2005 року (окрім 2007-2008 р.р.), Одеською обласною державною адміністрацією, з Державного бюджету України не виділялися кошти Ізмаїльській міській раді для придбання житла військовослужбовцям, звільненим зі служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України. Черговість просувається завдяки розподілу квартир комунальної власності, що звільнилися, та отриманого в комунальну власність житла. Житлове питання військовослужбовців і звільнених у запас, які перебувають на квартирному обліку при Ізмаїльському виконавчому комітеті вирішується за наявності фінансування і відповідно до чинного законодавства в порядку черговості (а. с. 7-16, 32, 81, 134-141, 181-184, 187, 191, 194-196 т. 1).
Відповідно до листів Одеської обласної державної адміністрації за вих.№С-2752 від 21.12.2007 року, вих.№С-2976 від 09.07.2008 року та вих.№С-3902 від 23.09.2008 року на звернення ОСОБА_1 в Одеській області 8 436 громадян, визначених постановою Кабінету Міністрів України від 17.04.2008 року за №369 «Про порядок використання у 2008 році субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам для будівництва та придбання житла окремим категоріям громадян», у тому числі 983 учасників бойових дій в Афганістані та воєнних конфліктів у зарубіжних країнах, з яких 311 перебувають на квартирному обліку в органах виконавчої влади та місцевого самоврядування з 1983 року. Єдиним джерелом фінансування будівництва та придбання житла окремим категоріям громадян, визначених зазначеною постановою Кабінету Міністрів України, які перебувають на квартирному обліку в органах виконавчої влади та місцевого самоврядування, є субвенція з державного бюджету місцевим бюджетам. Зазначена постанова Кабінету Міністрів України передбачає, що будівництво та придбання житла окремим категоріям громадян здійснюється згідно з програмами житлового забезпечення та врахуванням кількості осіб, які перебувають на квартирному обліку. У 2007 році для придбання житла в Ізмаїлі Головному управлінню капітального будівництва обласної державної адміністрації, як головному розпоряднику коштів, було виділено 150 тис. гривень, але кошти субвенцій з державного бюджету для будівництва та придбання житла окремим категоріям громадян не були використані. У зв`язку з цим Головним управлінням капітального будівництва Одеської обласної державної адміністрації на кошти субвенції 2007 року придбано 10 квартир для окремої категорії громадян у місті Одеса. Для Ізмаїльської міської ради рішенням обласної ради від 06.06.2008 року №525 заплановано виділити 400 000 гривень. Відповідно до статей 43, 48 ЖК ОСОБА_1 буде забезпечений житлом за рахунок субвенцій в міру її надходження відповідно до чинного законодавства та згідно з чергою (а. с. 185, 186, 188-190 т. 1).
Як вбачається з листа за підписом в.о. Ізмаїльського міського голови за вих.№С-237 від 06.03.2009 року, дійсно місту Ізмаїлу було виділено 400 000 гривень в четвертому кварталі 2008 року; планувалося придбати дві квартири: для військовослужбовця, звільненого в запас, який перебуває на квартирному обліку за №1; для учасника бойових дій, який перебуває на квартирному обліку за №1. Квартири у 2008 році не були придбані внаслідок того, що на вказану суму розповсюджувався Закон «Про закупівлю товарів, робіт та послуг за державні кошти». Дане законодавство у четвертому кварталі 2008 року змінювалося двічі, що не дало можливості завершити процедуру закупівель протягом бюджетного, 2008 року до 31 грудня. На адресу Одеської обласної державної адміністрації направлено прохання виділити місту Ізмаїлу у 2009 році коштів на придбання житла пільговій категорії громадян (а. с. 191 т. 1).
Аналогічні за змістом відомості містить лист за підписом заступника прокуратури Одеської області за вих.№07/1-203-09 від 12.06.2009 року за результатами звернення ОСОБА_1 щодо придбання житла, незабезпечення житлом військовослужбовців Ізмаїльською міською радою (а. с. 192 т. 1).
За змістом листа Одеської обласної державної адміністрації за вих.№С-928 від 29.12.2017 року державним бюджетом на 2016-2017 роки кошти на реалізацію програми забезпечення житлом військовослужбовців та осіб рядового і начальницького складу, звільненим в запас або відставку за станом здоров`я, віком, вислугою років та у зв`язку із скороченням не передбачені. Видатки на придбання житла відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27.07.2011 року №855 «Деякі питання розподілу квартир, що придбані Державною іпотечною установою» Ізмаїльській міській раді не виділялись. Вирішення питання забезпечення житлом можливе тільки шляхом виділенні коштів з місцевого бюджету (а. с. 193).
Колегія суддів виходить з наступного.
Право на доступ до суду реалізується на підставах і в порядку, встановлених законом. Кожний із процесуальних кодексів встановлює обмеження щодо кола питань, які можуть бути вирішені в межах відповідних судових процедур. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу.
Згідно ч. 2 ст. 377 ЦПК України порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення суду незалежно від доводів апеляційної скарги.
У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
Відповідно до статті 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.
Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
За вимогами частини першої статті 18 Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII "Про судоустрій і статус суддів" суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.
Поняття "суд, встановлений законом" включає в себе, зокрема, такі складові як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.
Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства, якими є цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне.
Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до його відання законодавчими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції.
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.
Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини.
Право на доступ до суду реалізується на підставах і в порядку, встановлених законом. Кожен із процесуальних кодексів встановлює обмеження щодо кола питань, які можуть бути вирішені в межах відповідних судових процедур. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу.
Частиною першою статті 19 ЦПК України передбачений розгляд судами у порядку цивільного судочинства справ, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа - учасник приватноправових відносин.
Отже в порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства, а предметом позову є цивільні права, які, на думку позивача, є порушеними, оспореними чи невизнаними.
Поняття "суд, встановлений законом" стосується не лише правової основи існування суду, але й дотримання ним норм, які регулюють його діяльність (пункт 24 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 20 липня 2006 року у справі "Сокуренко і Стригун проти України", заяви № 29458/04 та № 29465/04).
Відповідно до частини першої статті 24 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) людина як учасник цивільних відносин вважається фізичною особою.
Публічно-правовий спір - це, зокрема, спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій (пункт 2 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства (далі - КАС) України).
Відповідно до пункту 17 частини першої статті 4 КАС України публічна служба - це діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.
Згідно з пунктом 2 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
До справ адміністративної юрисдикції віднесені публічно-правові спори, ознакою яких є не лише спеціальний суб`єктний склад, але і їх виникнення з приводу виконання чи невиконання суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення. Ці функції суб`єкт повинен виконувати саме у тих правовідносинах, в яких виник спір (постанова Велика Палата Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 368/561/19 (провадження № 14-118цс20)).
Велика Палата Верховного суду в постановах від 12 січня 2021 року у справі № 757/44631/19-ц (провадження № 14-171цс20), від 27 жовтня 2020 року у справі № 127/18513/18 (провадження № 14-145цс20) вказувала, що характерною ознакою публічно-правових спорів є сфера їх виникнення - публічно-правові відносини, тобто передбачені нормами публічного права суспільні відносини, що виражаються у взаємних правах та обов`язках їх учасників у різних сферах діяльності суспільства, зокрема пов`язаних з реалізацією публічної влади.
Публічно-правовим вважається також спір, який виник з позовних вимог, що ґрунтуються на нормах публічного права, де держава в особі відповідних органів виступає щодо громадянина не як рівноправна сторона у правовідносинах, а як носій суверенної влади, який може вказувати або забороняти особі певну поведінку, надавати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо.
Реалізуючи дискрецію при визначенні предметної та/або суб`єктної юрисдикції справ, суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин справи (постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 402/1225/16-ц (провадження № 14-213цс19), від 27 березня 2019 року у справі № 574/381/17-ц (провадження № 14-51цс19)).
У справі, що переглядається, ОСОБА_3 з 28 липня 1997 року по 09 травня 2004 року проходив військову службу та звільнився в запас Збройний Сил України наказом Міністра оборони України від 29 березня 2004 року за №188 відповідно до Положення про проходження військової служби особами офіцерського складу, прапорщиками (мічманами) Збройних Сил України за пунктом 63, підпункту «г» (у зв`язку зі скороченням штатів). 
Після звільнення з лав Ізмаїльського МВ УМВС 02 лютого 2005 року ОСОБА_3 взято на військовий облік до ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Неодноразово звертаючись із заявами до голови виконкому Ізмаїльської міської ради,
ОСОБА_1 , як на підставу забезпечення його та членів його сім`ї житловим приміщенням у першочерговому порядку передбаченому законодавством або надання йому грошової компенсації замість жилого приміщення, посилався на пункт 8 статті 1 Закону України «Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються зі службі у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, та членів їхніх сімей».
Пунктом 45 Правил №47 передбачено, що генералам, адміралам, офіцерам і тим, що перебували на військовій службі не менше двадцяти календарних років, військовослужбовцям надстрокової служби, прапорщикам і мічманам Збройних Сил СРСР та прирівняним до них особам, звільненим з військової служби за станом здоров`я, віком або скороченням штатів, жилі приміщення надаються виконавчими комітетами місцевих Рад народних депутатів у першу чергу, але не пізніше, ніж у тримісячний строк з дня прибуття до місця проживання, обраного з урахуванням існуючого порядку прописки.
Згідно з частиною 9 статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» №2011-ХІІ від 20.12.1991 року (надалі – Закон №2011-ХІІ) офіцери, прапорщики, мічмани і військовослужбовці надстрокової служби, що мають вислугу не менше 20 років, при звільненні з військової служби за станом здоров`я, віком, у зв`язку із скороченням чисельності або штату військовослужбовців, а також військовослужбовці, які стали інвалідами I чи II групи, члени сімей військовослужбовців, які загинули чи померли або пропали безвісти під час проходження служби, мають право на безплатне одержання в особисту власність жилого приміщення, яке вони займають в будинках державного житлового фонду.
Офіцери, прапорщики, мічмани і військовослужбовці надстрокової служби мають право на першочергове одержання жилих приміщень на підставах, встановлених Житловим кодексом України.
Гарантії соціального захисту особам, які звільняються з військової служби на підставі нормативно-правових актів, прийнятих у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, визначені нормами Закону України «Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються із служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, та членів їхніх сімей» № 1763-IV від 15.06.2004 року (надалі – Закон № 1763-IV), а також ЖК УРСР.
Відповідно до пункту 8 частини першої статті 1 Закону № 1763-IV особи, які звільнилися з військової служби і потребують поліпшення житлових умов, протягом трьох років після звільнення забезпечуються житловими приміщеннями у порядку, передбаченому законодавством, або мають право на одержання кредитів на індивідуальне будівництво чи придбання житла з погашенням їх за рахунок коштів Державного бюджету України.
Обґрунтовуючи позов, зокрема, положеннями Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та Закону України «Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються зі службі у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, та членів їхніх сімей», позивач ОСОБА_1 у цій справі оскаржує дії/бездіяльність відповідача виконавчого комітету Ізмаїльської міської ради Ізмаїльського району Одеської області щодо незабезпечення житловою площею у межах відповідної норми та безпідставної зміни черги з пункту 45 Правил №470 від 11.12.1984 року до пункту 44 Правил №470.
Відповідно до частин першої та четвертої статті 2 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, пов`язаній із захистом Вітчизни.
Згідно з пунктом 17 частини першої статті 4 КАС України публічна служба - це діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.
Отже, військова служба є різновидом служби публічної, а тому спори з приводу проходження військової служби, зокрема, з приводу соціального захисту військовослужбовців, належать до юрисдикції адміністративних судів.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 29 вересня 2020 року у справі № 712/5476/19 (провадження № 14-62цс20) для забезпечення єдності судової практики щодо визначення юрисдикції суду з розгляду спорів про оскарження відмови у забезпеченні житловим приміщенням або в призначенні грошової компенсації за належні для отримання житлові приміщення для деяких категорій осіб, які брали участь в бойових діях на території інших держав, а також членів їх сімей і про зобов`язання надати такі приміщення чи компенсацію відступила від висновку, сформульованого Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 18 квітня 2018 року у справі № 806/104/16 за позовом особи, звільненої з військової служби, до Квартирно-експлуатаційного відділу міста Житомира, житлової комісії військової частини про визнання протиправними дій відповідачів з відмови у забезпеченні жилим приміщенням або грошовою компенсацією за належне для отримання жиле приміщення та про зобов`язання відповідачів надати позивачеві житлове приміщення або виплатити належну грошову компенсацію, щодо необхідності розгляду таких спорів за правилами цивільного судочинства, вказавши, що зазначені спори належать до юрисдикції адміністративних судів, оскільки стосуються проходження публічної (військової) служби, у зв`язку з якою держава передбачила відповідні соціальні гарантії (пільги), а також призначення та надання таких гарантій (пільг).
Ураховуючи те, що спір у справі, що переглядається, пов`язаний з реалізацією позивачем права на отримання соціальної гарантії (пільги) у вигляді першочергового забезпечення житлом, яка передбачена Законом України «Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються із служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, та членів їхніх сімей» у зв`язку з проходженням військової (публічної) служби, правовідносини, що виникли між сторонами у справі, є адміністративно-правовими, тому спір підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства.
Проте, суд першої інстанції не врахував вказаних норм права та правових висновків Великої Палати Верховного Суду, не звернув уваги на те, що спори щодо оскарження особами з числа військовослужбовців рішень, дій чи бездіяльності житлових (житлово-побутових, з контролю за розподілом житла) комісій є спорами з приводу проходження позивачем військової служби як різновиду служби публічної, у зв`язку з чим порушив норми цивільного процесуального законодавства щодо визначення предметної юрисдикції справи та розгляду у порядку цивільного судочинства справу, яка підлягала розгляду в порядку адміністративного судочинства, а тому ухвалене по справі судове рішення із цих підстав підлягає скасуванню, а провадження у справі - закриттю.
Такі висновки викладені у постановах Верховного Суду від 22 лютого 2023 року у справі № 750/4314/22 (провадження № 61-11404св22), від 02 жовтня 2024 року у справі № 521/13537/21 (провадження № 61-4874св24) та від 30.04.2025 року № 461/1639/20 (провадження № 61-3446св22).
Згідно з пунктом 4 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі повністю або частково або залишити позовну заяву без розгляду повністю або частково.
Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги - частина 2 статті 377 ЦПК України.
Пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України передбачено, що суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Згідно з ч. 1 статті 256 ЦПК України, якщо провадження у справі закривається з підстави, визначеної пунктом 1 частини першої статті 255 цього Кодексу, суд повинен роз`яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи. Суд апеляційної або касаційної інстанції повинен також роз`яснити позивачеві про наявність у нього права протягом десяти днів з дня отримання ним відповідної постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією, крім випадків об`єднання в одне провадження кількох вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства. Заява подається до суду, який прийняв постанову про закриття провадження у справі.
На виконання вимог частини першої статті 256 ЦПК України апеляційний суд роз`яснює позивачу, що розгляд справи віднесено до юрисдикції адміністративного суду. Протягом десяти днів з дня отримання цієї постанови він може звернутися до Одеського апеляційного суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.
Стаття 6 Конвенції гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі.
У своїй прецедентній практиці ЄСПЛ чітко визначив поняття «суд, встановлений законом». Зокрема, у справі «Сокуренко і Стригун проти України» від 20 липня 2006 року (заяви № 29458/04 та № 29465/04) суд зазначив з посиланням на прецедентну практику, що термін «встановлений законом» у статті 6 Конвенції спрямований на гарантування того, що «судова гілка влади у демократичному суспільстві не залежить від органів виконавчої влади, але керується законом, що приймається парламентом, а фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У рішенні у справі «Занд проти Австрії», Комісія висловила думку, що термін «суд, встановлений законом» у пункті 1 статті 6 передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з (...) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів».
Таким чином, суди не вправі діяти всупереч нормам процесуального права, яке передбачає лише певні дії у деяких випадках (постанова Великої Палати Верховного Суду від 09 лютого 2021 року у справі № 520/17342/18).
Враховуючи викладене колегія суддів доходить висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, скасування оскаржуваного рішення та закриття провадження у справі.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 377, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 – задовольнити частково.
Рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 28 лютого 2025 року – скасувати.
Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Ізмаїльської міської ради Ізмаїльського району Одеської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_2 , про забезпеченням житловим приміщенням – закрити.
Роз`яснити, що розгляд справи віднесено до юрисдикції адміністративного суду.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено: 02.04.2026 року.

Головуючий:        О.М. Таварткіладзе

Судді:         Є.С. Сєвєрова

С.О. Погорєлова