Номер провадження: 22-ц/813/514/26 
Справа № 521/1046/21
Головуючий у першій інстанції Плавич І.В.
Доповідач Назарова М. В.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.03.2026 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Назарової М.В.,
суддів: Лозко Ю.П., Кострицького В.В.,
за участю секретаря Соболєвої Р.М.,
учасники справи: позивачі – ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , відповідачі – ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи на стороні позивачів - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань в порядку спрощеного позовного провадження
апеляційну скаргу ОСОБА_4 в особі свого представника ОСОБА_6 
на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 28 березня 2023 року, ухвалене Малиновським районним судом м. Одеси у складі: судді Плавича І.В. в приміщенні того ж суду,
у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи на стороні позивачів - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про усунення перешкод у користуванні власністю, шляхом вселення, встановлення порядку користування, 

в с т а н о в и в :

25 січня 2021 року до суду звернулася ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 за участю третьої особи на стороні позивача: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні власністю, шляхом вселення, встановлення порядку користування.
Свої вимоги позивач мотивувала тим, що згідно з свідоцтвом про право на спадщину від 09.08.2006 р., за реєстровим № 3-695 їй належить 1/4 частині квартири за адресою: АДРЕСА_1 . Квартира має загальну площу 42,6 кв.м, житлову - 31,8 кв.м. Решта квартири, в рівних частках по 1/4 належать співвласникам ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 . 
Відповідачі ОСОБА_5 та ОСОБА_4 не дають можливості зайти до квартири, закрившись у ній всередині та заявивши, що це їх житло. 
Позивач звертався до Малиновського ВП в м. Одеса ГУНП в Одеській області з приводу незаконних дій відповідачів. 27.11.2020 р. від відділу поліції Позивачу було надано Довідку про результати розгляду звернення, якою рекомендовано звертатися за захистом своїх прав у приватному порядку. 
Оскільки до тепер відповідачі ОСОБА_5 та ОСОБА_4 перешкоджають Позивачу у доступі до належної їй на праві власності квартири, тому позивач просить вселити її до спірної квартири та встановити порядок користування квартирою, а саме: виділити та закріпити за сторонами наступний порядок користування:
- позивачу ОСОБА_1 виділити у користування кімнату 9.0 кв.м;
- третій особі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 — кімнату 14,6 кв.м (між ними є щодо цього попередня усна домовленість)
- відповідачу ОСОБА_5 кімнату 8,2 кв.м,
решту приміщень квартири - залишити у спільному користуванні співвласників.
13 грудня 2022 року ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси (суддя Михайлюк О.А.) по справі № 521/18031/22 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 за участю третьої особи на стороні позивача: ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні власністю, шляхом вселення в одне провадження були об`єднанні цивільна справа № 521/18031/22 з цивільною справою №522/1046/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 за участю третьої особи на стороні позивача: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні власністю, шляхом вселення, встановлення порядку користування, з присвоєнням об`єднанній справі єдиного унікального № 522/1046/21.
08 лютого 2023 року ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси (суддя Роїк Д.Я.) по справі № 521/18027/22 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 за участю третьої особи на стороні позивача: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю, шляхом вселення в одне провадження були об`єднанні цивільна справа № 521/18027/22 з цивільною справою №.522/1046/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 за участю третьої особи на стороні позивача: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні власністю, шляхом вселення, встановлення порядку користування.
Відповідно до ч. 8. ст. 188 ЦПК України об`єднані в одне провадження справи передані з присвоєнням об`єднанній справі єдиного унікального № 522/1046/21.
Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 зазначили, що вони тривалий час мешкали у квартирі, в якій зберігалися їх власні речі. Однак, починаючи з вересня 2021 р. Відповідачі змінили замки та створили позивачам перешкоди для вселення до квартири (фізично не пускають позивачів у квартиру), винесли речі позивачів з квартири. У зв`язку з цим, Позивачі були позбавлені вільно володіти, користуватись належними їм площею для задоволення власних потреб. Також, вони неодноразово звертались до органів поліції з відповідними заявами, однак вони не розслідувані та рекомендовано звернутись до суду.
Звертаючись з позовом позивачі ставлять питання щодо відшкодування моральної шкоди, зазначаючи при цьому:
1. Позивачі були позбавлені права користуватися своєю власністю, у зв`язку з чим вимушені звертатися до суду.
2. Відповідачі позбавили Позивачів доступу до власних речей, які знаходилися у квартирі. 
3. Позивачі були вимушені займатися пошуком іншого житла.
4. Таке протиправне позбавлення власності та доступу до власних речей призвело до негативних емоції у Позивачів, відобразилося на здоров`ї.
5. Наявність вини Відповідачів підтверджується тим, що вони, вступивши у злочинну змову, усвідомлюючи протиправність своїх дій, користуючись неспроможністю позивачів (фізично протистояти) відповідачам позбавили їх права розпорядження власністю.
Таким чином простежується чіткий причинно-наслідковий зв`язок між винними діями Відповідачів та шкодою отриманою Позивачами.
Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 28 березня 2023 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 за участю третьої особи на стороні позивача: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні власністю, шляхом вселення, встановлення порядку користування задоволено частково, а саме: 
- зобов`язано ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 не чинити ОСОБА_1 перешкод у користуванні належною їй на праві приватної власності частиною квартири за адресою: АДРЕСА_1 , та видати ключі від квартири. 
- стягнуто в рівних частках з ОСОБА_4 . ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 на користь ОСОБА_1 понесені нею судові витрати у розмірі судового збору - 1 816,00 (одна тисяча вісімсот шістнадцять) грн. 
- в решті позовних вимог відмоволено.
Позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 за участю третьої особи на стороні позивача: ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні власністю, шляхом вселення задоволено у повному обсязі, а саме: 
- вселено ОСОБА_2 у належну їй на праві приватної власності частину квартири за адресою: АДРЕСА_1 . 
- зобов`язано ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 не чинити ОСОБА_2 перешкод у користуванні належною їй на праві приватної власності частиною квартири за адресою: АДРЕСА_1 , та видати ключі від квартири. 
- стягнуто в рівних частках з Відповідачів ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в рівних частках на користь позивача ОСОБА_2 , моральну шкоду у загальному розмірі 5000,00 (п`ять тисяч) грн. 
- стягнуто в рівних частках з ОСОБА_4 . ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 на користь ОСОБА_2 понесені нею судові витрати: у розмірі судового збору – 1 984,80 грн; у розмірі витрат на правничу допомогу - 2500,00 (дві тисячі п`ятсот) грн.
Позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 за участю третьої особи на стороні позивача: ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні власністю, шляхом вселення задовольнити у повному обсязі, а саме: 
- вселити ОСОБА_3 у належну їй на праві приватної власності частину квартири за адресою: АДРЕСА_1 . 
- зобов`язати ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 не чинити ОСОБА_3 перешкод у користуванні належною їй на праві приватної власності частиною квартири за адресою: АДРЕСА_1 , та видати ключі від квартири. 
- стягнути в рівних частках з Відповідачів ОСОБА_4 . ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в рівних частках на користь позивача ОСОБА_3 , моральну шкоду у загальному розмірі 5 000,00 (п`ять тисяч) грн. 
- стягнути в рівних частках з ОСОБА_4 . ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 на користь ОСОБА_3 понесені нею судові витрати: у розмірі судового збору – 1 984,80 грн; у розмірі витрат на правничу допомогу складають - 2500,00 грн.
В апеляційній скарзі ОСОБА_4 в особі свого представника ОСОБА_6 просить скасувати рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 28.03.2023 та ухвалити нове, яким позовні вимоги залишити без задоволення. 
Доводами апеляційної скарги є те, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, оскільки згідно з листами правоохоронних органів та судового рішення про адміністративне правопорушення ОСОБА_1 вчиняла насильство в сім`ї, тому була притягнута до адміністративної відповідальності, а об`єктом нападу була ОСОБА_4 . 
Крім того, ОСОБА_1 , мешкаючи у спірній квартирі АДРЕСА_2 , постійно знаходилася у стані алкогольного сп`яніння та погрожувала відповідачам фізичною розправою.
Тому, скаржник вважає, що вселення осіб, які можуть вчинити насилля над іншими співмешканцями, може призвести до негативних наслідків.
Що стосується моральної шкоди, то, на думку скаржника, у задоволенні таких вимог теж необхідно відмовити у зв`язку із відсутністю протиправної поведінки відповідачів відносно позивачів (т. 4, а.с. 1-10).
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі свого представника Грішина Олексія В`ячеславовича просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 28.03.2023 без змін.
В обґрунтування відзиву зазначає, що до апеляційної скарги не додані документи, що підтверджують притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності. Крім того, притягнення до адміністративної відповідальності не позбавляє власника квартири ( ОСОБА_1 ) права користування належною їй власністю. Звертає увагу на те, що позовна заява була направлена на реалізацію права позивача – ОСОБА_1 вселитися до власної квартири. Також повідомляє, що позивач зареєстрована та мешкає за адресою: АДРЕСА_3 , у неї повноцінна сім`я, позивач є матір`ю трьох малолітніх дітей, яких виховує разом із чоловіком, забезпечує та створює дітям належні умови, не перебуває на обліку ані в нарколога, ані у психіатра. Щодо моральної шкоди вважає, що рішення в цій частині також є обґрунтованим та відповідає практиці Верховного Суду. 
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 27.02.2025 відзив, поданий ОСОБА_3 в особі свого представника Грішина Олексія В`ячеславовича на апеляційну скаргу ОСОБА_4 в особі свого представника Ілянди Оксани Іванівни на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 28 березня 2023 року, повернуто заявнику без розгляду (т. 4, а.с. 190-190зв.).
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 27.02.2025 відзив, поданий ОСОБА_2 в особі свого представника Грішина Олексія В`ячеславовича на апеляційну скаргу ОСОБА_4 в особі свого представника ОСОБА_6 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 28 березня 2023 року, повернуто заявнику без розгляду (т. 4, а.с. 191-191 зв.).
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 4 ст. 367 ЦПК України).
В судовому засіданні відповідач ОСОБА_4 та її представник – адвокат Ілянда О.І. підтримали доводи апеляційної скарги, представник позивачки ОСОБА_7 апеляційну скаргу не визнав.
Інші учасники справи, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, зокрема, позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 – у відповідності до ч. 5 ст. 130 ЦПК України, оскільки їх повноважний представник ОСОБА_7 отримав судову повістку-повідомлення на 10.03.2026 в електронному кабінеті підсистеми «Електронний суд», що підтверджується довідкою про доставку електронного документа від 23.12.2025 о 04:07:02 (т. 4, а.с. 232), відповідач ОСОБА_5 – у відповідності до п. 3 ч.8 ст. 128 ЦПК України, оскільки судова повістка-повідомлення на 10.03.2026 повернулася до суду із відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою» (т. 4, а.с. 238-239зв.), до судового засідання не з`явилися, що відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши суддю-доповідача, осіб, що брали участь у розгляді справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що співвласникам ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_5 на праві спільної часткової власності належить квартира за адресою: АДРЕСА_1 , - по 1/4 частці кожній , зокрема: ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом р. № 3-695 від 09 серпня 2006 року, виданого державним нотаріусом П`ятої одеської державної нотаріальної контори (а.с. 8, 9 т. 1), ОСОБА_1 - на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом р. № 3-697 від 09 серпня 2006 року, виданого державним нотаріусом П`ятої одеської державної нотаріальної контори (а.с. 8, 9 т. 1), ОСОБА_2 - на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом р. № 3-701 від 09 серпня 2006 року, виданого державним нотаріусом П`ятої одеської державної нотаріальної контори (а.с. 10 т. 1), ОСОБА_5 - на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом р. № 3-699 від 09 серпня 2006 року, виданого державним нотаріусом П`ятої одеської державної нотаріальної контори (а.с. 10 т. 1).
Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно.
Між сторонами відсутній договір щодо права та порядку користування квартирою.
Спірні правовідносини виникли між сторонами з приводу користування позивачами як співвласникам ідеальних часток квартири вказаним майном через перешкоджання їм в цьому відповідачами, що, відповідно, порушує право власності позивачів, які мають право вимагати усунення перешкод у здійсненні ними права користування та розпорядження своїм майном та вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб, будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд виходив з того, що позивачі як співвласники спірного нерухомого майна мають право вимагати будь-якого усунення порушення їх прав як власників, у тому разі і шляхом вселення та зобов`язанні осіб, що чинять такі перешкоди, видати ключі від квартири. І при вирішенні питання про можливість встановлення співвласникам порядку користування спільним майном в натурі з урахуванням запропонованого позивачем ( ОСОБА_1 ) варіанту виділу окремих частин квартири в розмірах, наближених до належних співвласникам часток, суд бере до уваги те, що спірна квартира є трикімнатною, а співвласників четверо. При цьому, заявлена позовна вимога в частині встановлення порядку користування спірною квартирою, зокрема, містить вимогу щодо виділення:
- позивачу ОСОБА_1 у користування кімнату 9.0 кв.м;
- позивачам ОСОБА_2 та ОСОБА_3 — кімнату 14,6 кв.м (між ними є щодо цього попередня усна домовленість)
- відповідачу ОСОБА_5 - кімнату 8,2 кв.м.
решту приміщень квартири - залишити у спільному користуванні співвласників.
Такі спірні правовідносини стосуються не поділу квартири, а встановлення порядку спільного користування нею, тому критерій необхідності виділення у користування кожному зі співвласників ізольованого приміщення, особливо, якщо при цьому неможливо забезпечити відповідність ідеальних часток реальним, не є обов`язковим.
Щодо стягнення моральної шкоди на користь позивачки ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , то суд виходив з тривалості, характеру порушення відповідачами їх немайнових прав, враховуючи принципи розумності та справедливості вважав обгрунтованим такий розмір у сумі по 5000 грн кожному позивачу – в рівних частках з кожної з відповідачок – ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .
Переглядаючи вказане судове рішення за доводами апеляційної скарги, колегія суддів погоджує вказані висновки суду.
Щодо позовних вимог про усунення Позивачам перешкод у користуванні належними їм на праві приватної власності частиною квартири та зобов`язання відповідачів видати ключі від квартири, то колегія суддів погоджує висновки суду про обґрунтованість таких.
Згідно з п. 6 ст. 3 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність і розумність.
Тлумачення як ст. 3 ЦК загалом, так і п. 6 ст. 3 ЦК свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер та інші джерела правового регулювання, в першу чергу акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є за своєю суттю нормами прямої дії. Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
«Житло» має самостійне поняття, яке не залежить від класифікації за національним законодавством. Питання про те, чи є конкретне приміщення «житлом», яке захищається п. 1 ст. 8 Конвенції, залежатиме від фактичних обставин, а саме — існування достатнього і тривалого зв`язку з певним місцем. За ст. 8 Конвенції лише захищає право особи на повагу до її існуючого житла (Globa v. Ukraine, № 15729/07, § 37, ЄСПЛ, від 05.07.2012).
Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного і безпечного місця в суспільстві. Ураховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі у процесі ухвалення рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів ст. 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, який оскаржується (Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine, № 30856/03, § 41, 44, ЄСПЛ, від 02.12.2010).
Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб (ч. 1 ст. 383 ЦК).
У частинах 1, 2 ст. 355 ЦК визначено, що майно, яке є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.
Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожної з них у праві власності є спільною частковою власністю (ч. 1 ст. 356 ЦК).
Відповідно до ст. 358 ЦК право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен зі співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.
Спільна часткова власність є специфічною конструкцією, оскільки існує: (а) множинність суб`єктів. Для права власності характерна наявність одного суб`єкта, якому належить відповідне майно (наприклад, один будинок - один власник). Часткова власність, навпаки, завжди відзначається множинністю суб`єктів (наприклад, один будинок — два співвласники); (б) єдність об`єкта. Декільком учасникам спільної часткової власності завжди належить певна сукупність майна.
Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.
Стаття 319 ЦК установлює право власника володіти, користуватися, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, не вчиняючи щодо свого майна дій, які суперечать закону.
Співвласник має право самостійно розпоряджатися своєю часткою майна, яка перебуває у спільній частковій власності (ст. 361 ЦК).
Права власника житлового будинку, квартири визначені також ст. 383 ЦК і ст. 150 Житлового кодексу України, за якими власник має право використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб, розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.
За ст. 13 Конституції України власність не повинна використовуватися на шкоду людині та суспільству.
Згідно з ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання чи оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню (ст. 386 ЦК).
Суд може захистити цивільне право чи інтерес іншим способом, що встановлений договором, законом або судом у визначених законом випадках (абз. 12 ч. 2 ст. 16 ЦК).
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного чи оспореного права, свободи або інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частин 1, 2 ст. 5 Цивільного процесуального кодексу України).
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково.
Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) власника порушені, невизнані або оспорені та за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, відновлення становища, яке існувало до їх порушення (п. 4 ч. 2 ст. 16 ЦК).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права або інтересу залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення і спричиненим цими діяннями наслідкам.
Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16, від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15- ц, від 01.10.2019 у справі № 910/3907/18, від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18, від 06.04.2021 у справі № 910/10011/19.
Позбавлення права користування житловим приміщенням або виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя і право на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену п. 2 ст. 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа має право сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів ст. 8 Конвенції.
Разом із тим у спірних правовідносинах права позивачів як власників квартири захищені і ст. 1 Першого протоколу до Конвенції. 
Право спільної часткової власності може стосуватися як подільних/неподільних речей, так і майнових прав та обов`язків. Частка у праві спільної часткової власності, що належить кожному зі співвласників, виступає не як частина речі й не як право на частину речі, а як частина права на всю річ як єдине ціле. Тобто право спільної часткової власності поширюється на все спільне майно, а частка у праві спільної часткової власності не стосується частки майна (див., зокрема, постанову Верховного Суду від 12.12.2018 у справі № 442/7505/14-ц, провадження № 61-4536св18).
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15.08.2018 р. у справі № 545/3728/16-ц (провадження № 61-9958св18) зроблено висновок, що «відповідно до пункту 4 частини другої статті 16 ЦК способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відновлення становища, яке існувало до порушення. Цей спосіб пов`язаний із застосуванням певних заходів, спрямованих на відновлення порушеного суб`єктивного права особи у тому стані, в якому воно існувало до його порушення. Тобто для того, щоб подати цей позов, необхідно, щоб суб`єктивне право не було припинене і його можна було відновити шляхом усунення наслідків правопорушення. Цей спосіб захисту може знаходити свій прояв у вимогах про усунення перешкод у здійсненні права спільної власності між співвласниками».
Суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК).
У частинах 1, 3 ст. 12, частинах 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, окрім випадків, установлених цим Кодексом. Докази надаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно зі ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, яку ратифіковано Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР і яка для України набрала чинності 11.09.1997, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя та до свого житла. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням або злочинам, захисту здоров`я чи моралі або прав і свобод інших осіб.
Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену в п. 2 ст. 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла і чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті.
Згідно з правовою позицією ВСУ яка, викладена у Постанові, від 16.11.2016 року по справі № 6-709цс16 ВСУ, в якій зазначено, що у відповідності до положень статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.
По справі судом встановлено та помилковими доводами апеляційної скарги не спростовано, що відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 чинять перешкоди ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у користуванні ними належними останнім частинами квартири, оскільки змінили замки на вхідній двері та не забезпечили інших співвласників ключами від такої, що свідчить про правильне встановлення судом про обмеження у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном іншим співвласникам. Тому останні мають право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю, а обраний ними спосіб відповідає змісту порушеного права – шляхом вселення та видачі ключів.
Про заміну замків на вхідних дверях підтвердила в суді апеляційної скарги і відповідачка ОСОБА_3 та пояснила, що не відчиняла двері та не пускала позивачку в квартиру.
Судом вірно встановлено, що позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є власниками частки квартири – по кожна, між сторонами відсутній договір щодо права та порядку користування квартирою, відповідачі перешкоджають позивачам користуватися належним їм власністю, що, відповідно, порушує право власності позивачів, які мають право вимагати усунення перешкод у здійсненні ними права користування та розпорядження своїм майном та вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб, будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним.
Щодо доводу апеляційної скарги про необгрунтованість позовних вимог в частині стягнення моральної (немайнової) шкоди з огляду на відсутність по справі протиправної поведінки відповідачів відносно позивачів, то таке також не підтверджено.
Способами захисту цивільних прав та інтересів у відповідності до ч. 2 ст. 16 ЦК України, серед іншого, є припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди тощо.
Статтею 23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права, яка полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншими ушкодженнями здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.
Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вона є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення, при визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Згідно з п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди)» Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 були протиправно позбавлені користуватися своєю власністю, у квартирі знаходяться власні речі Позивачів, якими вони не можуть користуватися, позивачі були вимушені жити у знайомих і це ускладнювало їх нормальний життєвий ритм, таке протиправне позбавлення власності та доступу до власних речей призвело до негативних емоції у Позивачів, наявність вини Відповідачів підтверджується тим, що вони усвідомлювали протиправність своїх дій, простежується чіткий причинно-наслідковий зв`язок між винними діями Відповідачів та шкодою отриманою Позивачами.
Таким чином, оскільки права позивачів були порушені, то вони мають право на відшкодування моральної шкоди на загальних підставах, навіть за відсутності спеціального закону щодо спірних правовідносин.
Враховуючи характер та обсяг страждань, яких зазнали позивачі, їх тривалість, характер немайнових втрат, зокрема, тяжкість вимушених змін у їх життєвих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, характер порушення їх права, що вимагало від них додаткових зусиль для організації свого життя, враховуючи принципи розумності та справедливості, суд правильно визначив розмір компенсації позивачам по 5000 грн кожному, стягнувши такий у рівних частках з кожного з відповідачів – ОСОБА_4 та ОСОБА_5 . Вказану суму апеляційний суд погоджує як адекватною компенсацією позивачам понесених ними моральних страждань та достатньою для відновлення ними нормального життєвого укладу.
Інших доводів апеляційна скарга не містить.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального та процесуального права.
З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції – залишенню без змін.

Керуючись ст. 367, 374, 375 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 в особі свого представника ОСОБА_6 залишити без задоволення.
Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 28 березня 2023 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.
Дата складення повного тексту постанови – 12 березня 2026 року

Головуючий М.В. Назарова

Судді: Ю.П. Лозко

В.В. Кострицький