Справа №521/15299/25
Провадження №2/521/891/26

ЗАОЧНЕ РІШЕННЯ
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 лютого 2026 року м. Одеса
Хаджибейський районний суд міста Одеси у складі: 
головуючого судді Тополевої Ю.В., 
за участю секретаря: Онуфрієнко К.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди в порядку регресу, –

ВСТАНОВИВ:

До Хаджибейського районного суду міста Одеси звернулось Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «ПЗУ Україна» до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди в порядку регресув розмірі 13707,07 грн. 
Позов обґрунтований такими обставинами. 
Між ТОВ УЛФ ФІНАНС та Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «ПЗУ Україна» було укладено договір добровільного страхування ризиків, пов`язаних з експлуатацією наземних транспортних засобів № АМ 159928, забезпечений транспортний засіб Renault, д.н.з. НОМЕР_1 . 03.03.2021 р. відбулася дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу Renault, д.н.з. НОМЕР_1 та транспортного засобу ВАЗ, д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_1 . Відповідно до Постанови Малиновського районного суду міста Одеси від 5 квітня 2021 року по справі № 521/3882/21 ОСОБА_1 було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ст. 124 КУпАП. До ПрАТ СК «ПЗУ Україна» із заявою про настання страхового випадку звернулась потерпіла особа. ПрАТ СК «ПЗУ Україна» здійснило виплату страхового відшкодування у розмірі 13707,07 грн. Цивільно-правова відповідальність водія транспортного засобу ВАЗ, д.н.з. НОМЕР_2 на момент дорожньо-транспортної пригоди застрахована не була. Таким чином позивач просить суд стягнути з відповідача суму виплаченого страхового відшкодування.
Судом розглянуто справу в порядку спрощеного позовного провадження в порядку ч. 1 ст. 274 ЦПК України без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.
Представник позивача про дату, місце та час судового засідання повідомлявся належним чином, проти заочного розгляду справи та ухвалення судом заочного рішення не заперечував.
Відповідач про дату, час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, відповідно до ст. 128 ЦПК України, відзив на позов до суду не надав.
Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.
У зв`язку з тим, що відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, та відповідачем не подано відзив у встановлений судом термін, в порядку ст. 280 ЦПК України, за відсутності заперечень представника позивача, суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у матеріалах справи доказів, що відповідає вимогам ст. 223 ЦПК України.
Суд, вивчивши позовну заяву, дослідивши матеріали справи, вивчивши нормативно-правові акти, які регулюють спірні правовідносини, проаналізувавши і оцінивши докази в їх сукупності вважає, що позовні вимоги належить залишити без задоволення з наступних підстав.
Між сторонами виникли позадоговірні зобов`язання у зв`язку із завданням майнової шкоди, які регулюються главою 67, 82 ЦК України та Законом України «Про страхування».
Відповідно до копії Додатку до Генерального договору добровільного страхування наземних транспортних засобів № GA.ULF.000002 від 27 лютого 2017 року між ТОВ УЛФ ФІНАНС та Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «ПЗУ Україна» було укладено договір добровільного страхування ризиків, пов`язаних з експлуатацією наземних транспортних засобів № АМ 159928, забезпечений транспортний засіб Renault, д.н.з. НОМЕР_1 .
03 березня 2021 року відбулася дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу Renault, д.н.з. НОМЕР_1 та транспортного засобу ВАЗ, д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_1 .
Постановою Малиновського районного суду міста Одеси від 5 квітня 2021 року по справі № 521/3882/21 ОСОБА_1 було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ст. 124 КУпАП.
Згідно з ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. 
Згідно з ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Тобто, наявність вини в діях ОСОБА_1 у вчинені дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 03 березня 2021 року, додатковому доказуванню не підлягає.
Внаслідок вказаної дорожньо-транспортної пригоди автомобільRenault, д.н.з. НОМЕР_1 отримав механічні пошкодження.
Встановлено, що станом на дату ДТП, цивільно-правова відповідальність власника автомобіля ВАЗ, д.н.з. НОМЕР_2 застрахована не була.
Відповідно до статті 993 ЦК України та статті 27 Закону України «Про страхування» до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.
Відповідно до статті 108 Закону України «Про страхування» страховик, який здійснив страхову виплату за договором страхування майна, має право вимоги до особи, відповідальної за заподіяні збитки, у розмірі здійсненої страхової виплати та інших пов`язаних із нею фактичних витрат. Якщо договором страхування майна не передбачено інше, до страховика, який здійснив страхову виплату, в межах такої виплати переходить право вимоги (суброгація), яке страхувальник або інша особа, визначена договором страхування або законом, що одержала страхову виплату, має до особи, відповідальної за заподіяні збитки.
Згідно з частинами першою та другою статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.
Відповідно пункту 1 частини першої статті 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.
Згідно з вимогами статті 1192 ЦК України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.
За правилом пункту 1 частини другої статті 22 ЦК України реальними збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права.
Судом встановлено, що страхувальник звернувся до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» із заявою про настання страхового випадку по договору страхування ОСОБА_2 .
З метою визначення вартості відновлюваного ремонту пошкодженого автомобіля Renault, д.н.з. НОМЕР_1 , було проведено його огляд, про що складено Звіт про результати огляду місця ДТП та отримано рахунок-фактуру № АГ-00002091 від 09.03.2021 року від ТОВ «АВТО Груп+», відповідно до якого вартість ремонту пошкодженого транспортного засобу Renault, д.н.з. НОМЕР_1 складає 13707,07 грн. 
У зв`язку із зазначеним, позивачем було складено розрахунок страхового відшкодування та страховий акт №UA2021030300011/L01/02, відповідно до якого, сума страхового відшкодування становить 13707,07 грн.
Водночас, доказів того, що Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «ПЗУ Україна» виплатив на користь ТОВ УЛФ ФІНАНС страхове відшкодування в розмірі 13707,07 грн. матеріали справи не містять.
Крім того, в матеріалах справи відсутній Генеральний договір добровільного страхування наземних транспортних засобів № GA.ULF.000002 від 27 лютого 2017 року, в тому числі сертифікат № АМ. 159928 від 16.10.2020 року, яким позивач обґрунтовує факт укладення договору страхування щодо забезпеченого транспортного засобу Renault, д.н.з. НОМЕР_1 на момент настання ДТП.
Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
У статті 77 ЦПК України зазначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
За нормами статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанова Великої Палати Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13, провадження № 14-400цс19).
На підставі викладеного та враховуючи, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, суд встановив, що позивачем не підтверджено належними доказами факт укладення договору страхування щодо забезпеченого транспортного засобу Renault, д.н.з. НОМЕР_1 , який би діяв на момент настання дорожньо-транспортної пригоди, а також здійснення страхової виплати за заявою про настання страхового випадку по договору страхування ОСОБА_2 , у зв`язку із чим суд дійшов висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача відшкодування шкоди та необґрунтованість позовних вимог, що має наслідком відмову у позові.
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Керуючись Законом України «Про страхування», ст. ст. 1166, 1188, 1192 ЦК України,ст. ст. 4, 12, 13, 81, 89, 141, 258-259, 268, 280-285 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди в порядку регресу– залишити без задоволення.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Рішення суду може бути оскаржене учасниками справи до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Заочне рішення суду набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Повне судове рішення складено 09 лютого 2026 року.

Суддя:           Ю.В. Тополева