ОКРЕМА ДУМКА (частково розбіжна)
судді Верховного Суду у Касаційному цивільному суді Гудими Д. А.
Справа № 766/9681/23
Провадження № 61-15023св24
І. ІСТОРІЯ СПРАВИ
1. У жовтні 2023 року  ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом, у якому просив стягнути з Державного бюджету України 1 780 860,00 грн відшкодування моральної шкоди, 60 000,00 грн відшкодування майнової шкоди, а також 10 000,00 грн судових витрат. 
2. 25 квітня 2024 року Херсонський міський суд Херсонської області ухвалив рішення, згідно з яким позов задовольнив частково: стягнув із Державного бюджету України 1 096 000,00 грн відшкодування моральної та майнової шкоди шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку; у задоволенні іншої частини вимог відмовив.
3. 10 жовтня 2024 року Херсонський апеляційний суд ухвалив постанову, згідно з якою апеляційні скарги Херсонської обласної прокуратури й Офісу Генерального прокурора задовольнив частково: змінив рішення суду першої інстанції, зменшивши суму компенсації з Державного бюджету України моральної шкоди до 956 800,00 грн, а суму майнової шкоди (витрат на правничу допомогу у кримінальному провадженні) - до 10 000,00 грн.
4. 11 листопада 2024 року Херсонська обласна прокуратура сформувала у системі «Електронний суд» касаційну скаргу (вх № 35487/0/220-24 від 11 листопада 2024 року). Просила змінити зазначену постанову, зменшивши розмір відшкодування моральної шкоди з 956 800,00 грн до 499 600,00 грн, а іншу частину залишити без змін. Мотивувала так:
4.1. Суди першої й апеляційної інстанцій вирішили спір без урахування висновків 
- Великої Палати Верховного Суду від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17, від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц, від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц; 
- Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 квітня 2021 року у справі № 520/14448/18; 
- Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 серпня 2021 року у справі № 761/20935/19, від 13 серпня 2020 року у справі № 607/10144/18, від 25 травня 2022 року у справі № 487/6970/20, від 13 липня 2022 року у справі № 757/24363/20; 
- Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 травня 2019 року у справі № 563/504/17, від 16 листопада 2022 року у справі № 757/21608/18.
4.2. Суди попередніх інстанцій не врахували, що запобіжний захід тривав з 6 березня до 20 листопада 2015 року та полягав у забороні підозрюваному залишати житло із 20:00 до 08:00. Тому суд мав застосувати кратність 1,5 за вказані місяці.
5. 11 листопада 2024 року Офіс Генерального прокурора також сформував у системі «Електронний суд» касаційну скаргу (вх № 35570/0/220-24 від 12 листопада 2024 року). Просив змінити оскаржені судові рішення, зменшивши розмір стягнення відшкодування моральної шкоди, та скасувати ці рішення в частині стягнення витрат на правничу допомогу і відмовити в задоволенні відповідної вимоги. Мотивував так:
5.1. Судові рішення слід змінити в частині визначення розміру відшкодування моральної шкоди через неправильне застосування норм матеріального права, що зумовило неправильне вирішення спору.
5.2. Позивач перебував під слідством і судом 59 місяців і 8 днів з 27 лютого 2015 року (дня повідомлення про підозру) до 4 лютого 2020 року (дня набрання законної сили виправдувальним вироком суду).
5.3. Спірні правовідносини у справі № 766/9681/23 не є подібними з тими, які були предметом розгляду Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 31 жовтня 2018 року у справі № 383/596/15, від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17, від 29 травня 2019 року у справі № 522/1021/16-ц, від 25 березня 2020 року у справі № 641/8857/17, від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц. Тому суди першої й апеляційної інстанцій мали б застосувати висновки Великої Палати Верховного Суду, сформульовані у постанові від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19.
5.4. Правильним є застосування частини третьої статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі - Закон № 266/94-ВР) у взаємозв`язку зі статтею 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік». Тобто розрахунковою величиною для обчислення розміру відшкодування моральної шкоди є мінімальна заробітна плата на рівні 1 600,00 грн, а не 8 000,00 грн, яку застосували суди обох інстанцій. На час ухвалення постанови апеляційним судом не було висновку Верховного Суду щодо застосування вказаних норм для розрахунку відшкодування моральної шкоди за час незаконного перебування під слідством чи судом.
5.5. Апеляційний суд помилково стягнув 10 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу, яку адвокат надавала позивачеві у суді на підставі договору про надання правової допомоги й ордера від 12 жовтня 2023 року. Згідно з квитанцією до прибуткового касового ордера № 1 від 12 жовтня 2023 року адвокат отримала від позивача 10 000,00 грн. Однак позивач не подав детального опису наданих адвокатом послуг, не надав документів, які б підтверджували вартість послуг і їхнє фактичне надання. Щодо цього суд не врахував висновки Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, сформульовані у постановах від 1 жовтня 2018 року у справі № 569/17904/17, від 7 квітня 2020 року у справі № 816/364/16, від 7 травня 2020 року у справі № 320/3271/19.
5.6. У квитанції до прибуткового касового ордера № 1 від 12 жовтня 2023 року немає посилань на те, що правнича допомога надана у справі № 766/9681/21. Вказане суперечить висновку Великої Палати Верховного Суду, сформульованому у постанові від 22 травня 2024 року у справі № 227/2301/21, згідно з яким не можна покласти на відповідача витрати на правничу допомогу, надану в інших судових справах.
6. 11 лютого 2026 року Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду ухвалив постанову, згідно з якою касаційні скаргиОфісу Генерального прокурора та Херсонської обласної прокуратури задовольнив частково; постанову апеляційного суду: залишив без змін у частині стягнення 956 800,00 грн компенсації моральної шкоди; змінив у резолютивній частині щодо стягнення витрат на правничу допомогу, зменшивши розмір цього стягнення до 5 198,00 грн пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.
ІІ. ПІДСТАВИ ДЛЯ ВИСЛОВЛЕННЯ ОКРЕМОЇ ДУМКИ
7. Із висновком колег не погоджуюся у частині залишення без змін постанови апеляційного суду про часткове задоволення позовних вимог і стягнення 956 800,00 грн компенсації моральної шкоди. Вважаю, що Верховний Суд мав частково задовольнити касаційні скарги Офісу Генерального прокурора та Херсонської обласної прокуратури також в іншій частині, ніж це зробив, а саме мав зменшити розмір компенсації моральної шкоди до суми, яка б відповідала суті порушення прав позивача у кримінальному провадженні, тривалості й інтенсивності такого порушення, об`єктивним наслідкам втручання у права позивача, а також відповідно (пропорційно) зменшити розмір стягнутих витрат на правничу допомогу.
8. Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом (частини друга та третя статті 13 Закону № 266/94-ВР).
9. Звертаю увагу на те, що Херсонська обласна прокуратура у касаційній скарзі вказувала на необхідність зменшення встановленого судом розміру компенсації моральної шкоди, оскільки застосований до позивача запобіжний захід полягав у забороні йому як підозрюваному залишати житло із 20:00 до 08:00, тобто ввечері та вночі, коли люди зазвичай відпочивають. На думку прокуратури, з огляду на це слід було застосувати коефіцієнт 1,5 до мінімально визначеної законом компенсації за період домашнього арешту, а за інший період незаконного перебування під слідством і судом - 1 мінімальну заробітною плату. 
10. Загалом вказані доводи про необхідність корекції суми присудженого позивачеві відшкодування поділяю (хоча і не вважаю запропонований прокуратурою підхід повністю обґрунтованим). Суттєву проблему у застосуванні норм Закону № 266/94-ВР бачу у тому, що, на відміну від практики Європейського суду з прав людини, в Україні абсолютно відсутня розумна та передбачувана диференціація розміру відшкодувань (компенсацій) особам, які зазнали шкоди внаслідок незаконних дій органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду. У практиці Верховного Суду критеріїв такої диференціації немає, у судах нижчих інстанцій - теж. Подекуди той, хто перебував тривалий час під вартою в умовах, які добрими назвати складно, отримує менші суми відшкодування (компенсації), ніж той, хто цілодобово чи навіть лише частину доби (наприклад, у вечірній і нічний час) перебував під домашнім арештом. Хоча зрозуміло, що, зокрема, різні за змістом і значенням запобіжні заходи зумовлюють різний ступінь втручання у права та свободи особи. Так, тримання під вартою у слідчому ізоляторі суттєво обмежує конституційне право на свободу, передбачає ізоляцію від звичного середовища у суспільстві, серйозні обмеження соціальних контактів, а також створює додаткові морально-психологічні страждання; тоді як, скажімо, домашній арешт, особливо якщо він застосований у вечірній і нічний час, є менш інтенсивним втручанням у права та свободи.
11. На мій погляд, доречно, так би мовити, навести лад у цьому застосуванні норм про відшкодування зазначеної шкоди та сформулювати певні критерії для його присудження. Доцільно рухатися у напрямку чіткішого виокремлення тих чинників, які мають впливати на розміри відповідних компенсаційних виплат (із урахуванням того, що мінімальний розмір такого відшкодування передбачений лише за кожен місяць перебування під слідством чи судом), наприклад:
(1) вид провадження, у якому позивачеві завдана шкода(адміністративне чи кримінальне);
(2) вид і підвид незаконного втручання у права позивача: незаконне застосування запобіжного заходу (особистого зобов`язання, домашнього арешту, тримання під вартою тощо), незаконні заходи забезпечення провадження (тимчасове обмеження у користуванні спеціальним правом, відсторонення від посади, тимчасовий доступ до речей і документів, тимчасове вилучення майна, арешт майна, затримання тощо), незаконне повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконні слідчі (розшукові) дії (проникнення до житла, обшук тощо), незаконні негласні слідчі (розшукові) дії (огляд і виїмка кореспонденції, зняття інформації з електронних комунікаційних мереж і інформаційних систем, спостереження за особою, контроль за вчиненням злочину тощо), незаконне засудження (незаконне визначення покарання у виді штрафу, виправних робіт, конфіскації майна, арешту, обмеження волі, позбавлення волі тощо) чи незаконне притягнення до адміністративної відповідальності (штрафу, виправних робіт, адміністративного арешту тощо);
(3) інтенсивність втручання у права позивача(умови обмеження прав і свобод, зокрема, ступінь обмеження свободи, умови утримання в місцях обмеження свободи, наявність публічного осуду, суспільного тиску тощо);
(4) тривалість обмеження прав позивача(кількість днів/місяців незаконного втручання у його права);
(5) наслідки втручання у права позивача (вплив на здоров`я, сімейне життя, репутацію, зайнятість, рівень матеріального забезпечення, соціальну залученість тощо).
12. Застосування цих, а, можливо, також й інших критеріїв спрятиме юридичній визначеності у застосуванні норм Закону № 266/94-ВР щодо розмірів відшкодування (компенсації) моральної шкоди та справедливій індивідуалізації такого відшкодування (компенсації). Це сприятиме урівноваженню (збалансуванню) інтересів держави з приватними інтересами та відповідатиме принципу правовладдя (верховенства права). Інакше маємо справу із суто формальним (без проникнення в індивідуальні ситуації позивачів) і непередбачуваним застосуванням відповідних норм (однакові суми за різні за тяжкістю випадки, менші суми за об`єктивно більші страждання тощо).
ІІІ. ВИСНОВОК
13. З огляду на викладене вважаю, що Верховний Суд мав змінити рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду у частині задоволеної вимоги про компенсацію моральної шкоди, зменшивши її розмір відповідно до критеріїв, які у постанові потрібно було обґрунтувати. Наприклад, за період з 6 березня до 20 листопада 2015 року (період застосування домашнього арешту у вечірній і нічний час), тобто за 8 місяців і 14 днів, застосувати до розміру мінімальної заробітної плати коефіцієнт 1,5, який пропонувала прокуратура (8 000 х 1,5 х 8 місяців і 14 днів = 97 680,00 грн), а щодо іншої частини періоду незаконного перебування під слідством і судом - коефіцієнт 1, тобто одну мінімальну заробітну плату (8 000 х 50 місяців і 24 дні = 401 920,00 грн).
Суддя Д. А. Гудима