ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
18005, м. Черкаси, бульвар Шевченка, 307, тел. канцелярії (0472) 31-21-49, inbox@ck.arbitr.gov.ua

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2026 року м. Черкаси Справа № 925/998/25

Господарський суд Черкаської області у складі судді Зарічанської З.В., за участю секретаря судового засідання Філіпової І.С., розглянув у відкритому судовому засіданні справу
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Завод Смілянська Хлодня",
до відповідача - ОСОБА_1 ,
про визнання недійсним договору та стягнення 2 985 816,87 грн,
за участю представників сторін:
від позивача - Колосар М.Є., адвокат, ордер від 10.06.2024 серія АА № 1454010 (в режимі відеоконференцзв`язку),
від відповідача - участі не брали.

25.08.2025 до Господарського суду Черкаської області надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю "Завод Смілянська Хлодня" з вимогами:
- визнати недійсним з підстав фіктивності Договір поставки № 08/07/22-ПОСТ від 08.07.2022, укладений між Фізичною особою-підприємцем Тимошиною Лідією Павлівною (далі - ФОП Тимошина Л.П.) і Товариством з обмеженою відповідальністю "Завод Смілянська Хлодня";
- стягнути з ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Завод Смілянська Хлодня" (далі - ТОВ "Завод Смілянська Хлодня") безпідставно отримані грошові кошти в сумі 2 756 226 грн та проценти за користування безпідставно отриманими коштами в сумі 229 590,87 грн.
Ухвалою від 08.09.2025 Господарський суд Черкаської області у складі судді Кучеренко О.І. відкрив провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання у справі призначив на 01.10.2025 о 12:00. Встановив сторонам строк для подання заяв по суті.
23.09.2025 відповідачка подала відзив на позов.
26.09.2025 позивач подав відповідь на відзив.
30.09.2025 відповідачка подала клопотання про проведення підготовчого засідання за її відсутності.
30.09.2025 відповідачка подала заперечення на відповідь на відзив.
01.10.2025 позивач подав клопотання про розгляд справи за відсутності позивача.
Ухвалою від 01.10.2025 суд у порядку ст. 90 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) зобов`язав ОСОБА_1 надати відповідь на питання, які поставлені позивачем у позовній заяві:
Зазначте джерело походження (постачальників або засоби виробництва, що були у Вашому розпорядженні) товару, який Ви поставили Товариству з обмеженою відповідальністю "Завод Смілянська Хлодня" за договором поставки №08/07/22-ПОСТ від 08.07.2022;
Які витрати Ви понесли на придбання або виробництво товарної продукції, яка поставлялась на адресу Товариства з обмеженою відповідальністю "Завод Смілянська Хлодня"?
Чи були у Вашому користуванні або у власності складські приміщення для зберігання товару, який в подальшому поставлявся Товариству з обмеженою відповідальністю "Завод Смілянська Хлодня" за договором поставки № 08/07/22-ПОСТ від 08.07.2022?
Чи були у Вашому користуванні або у власності транспортні засоби для доставки товару на склад Товариства з обмеженою відповідальністю "Завод Смілянська Хлодня"?
Яка кількість найманих працівників перебувала з Вами у трудових відносинах в період з 07.07.2022 по 19.05.2023?
Чи здійснювали Ви поставку аналогічних товарів іншим покупцям, окрім Товариства з обмеженою відповідальністю "Завод Смілянська Хлодня"?
Також ухвалою від 01.10.2025 суд відклав підготовче засідання у справі до 14.10.2025 об 11:00.
14.10.2025 ОСОБА_1 подала заяву про виконання ухвали суду, в якій повідомила про неможливість виконати вимоги ухвали Господарського суду Черкаської області від 01.10.2025 у порядку ст. 90 ГПК України та клопотання про розгляд справи за її відсутності.
Ухвалою занесеною до протоколу судового засідання від 14.10.2025 суд відклав підготовче засідання до 29.10.2025 о 14:00.
Ухвалою від 14.10.2025 суд повторно зобов`язав ОСОБА_1 у порядку ст. 90 ГПК України надати відповідь на питання, які поставлені позивачем у позовній заяві.
27.10.2025 ОСОБА_1 подала заяву про виконання ухвали суду, в якій на виконання вимог ухвали суду від 14.10.2025 надала відповіді на питання поставлені позивачем у позовній заяві.
Ухвалою від 14.10.2025 суд призначив підготовче засідання у справі на 30.10.2025 о 14:00.
28.10.2025 ОСОБА_1 подала заяву про розгляд справи за її відсутності.
Ухвалою занесеною до протоколу судового засідання від 30.10.2025 суд закрив підготовче провадження у справі та призначив справу до судового розгляду по суті о 10:15 26.11.2025.
Судове засідання призначене на 26.11.2025 о 10:15 не відбулося, у зв`язку із відсутністю електроенергії у приміщенні Господарського суду Черкаської області.
Ухвалою від 26.11.2025 суд призначив судове засідання у справі на 16.12.2025 о 10:30.
16.12.2025 ОСОБА_1 подала заяву про розгляд справи за її відсутності.
Указом Президента України № 933/2025 від 13 грудня 2025 року ОСОБА_2 призначено на посаду судді Центрального апеляційного господарського суду.
01.01.2026 за розпорядженням керівника апарату Господарського суду Черкаської області Щодо призначення повторного автоматичного розподілу справи призначено повторний автоматичний розподіл справи № 925/998/25.
Відповідно до Протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01.01.2026, для розгляду справи призначено суддю Скибу Г.М.
Ухвалою від 05.01.2026 суддя Скиба Г.М. задовольнив заяву судді Господарського суду Черкаської області Г.М.Скиби про самовідвід від розгляду справи №925/998/25 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Завод Смілянська Хлодня" до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору, стягнення 2985816,87 грн безпідставно отриманих коштів та 229590,87 грн процентів за користування безпідставно отриманими коштами та передав матеріали справи №925/998/25 керівнику апарату Господарського суду Черкаської області для визначення іншого складу суду у порядку, встановленому ст.6 Господарського процесуального кодексу України та п.17.4. Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України.
05.01.2026 за розпорядженням керівника апарату Господарського суду Черкаської області Щодо призначення повторного автоматичного розподілу справи призначено повторний автоматичний розподіл справи № 925/998/25.
Відповідно до Протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.01.2026, для розгляду справи призначено суддю Зарічанську З.В.
Ухвалою від 07.01.2026 суддя Зарічанська З.В. прийняла справу № 925/998/25 до свого провадження, повторно розпочавши розгляд справи по суті. Судове засідання призначила на 29.01.2026 о 12:00.
29.01.2026 ОСОБА_1 подала заяву про проведення судового засідання за її відсутності.
У судовому засіданні 29.01.2026 суд заслухав вступне слово представника позивача, за відсутності відповідачки на підставі ч. 6 ст. 202 ГПК України суд оголосив стислий зміст позиції відповідачки та розпочав стадію дослідження доказів.
Ухвалою занесеною до протоколу судового засідання від 29.01.2026 суд на підставі ч. 2 ст. 216 ГПК України оголосив перерву в судовому засіданні до 05.02.2026 о 16:00.
04.02.2026 ОСОБА_1 подала заяву про проведення судового засідання за її відсутності, в якій також зазначила, що довіряє складу суду, відводи відсутні. Заяви, клопотання відсутні. Відповідач вважає, що позовні вимоги позивача є необґрунтовані та безпідставні з позицій, викладених у відзиві на позовну заяву, запереченнях. Таким чином, відповідач заперечує проти задоволення позовних вимог ТОВ "Завод Смілянська Хлодня" до ОСОБА_1 та просить відмовити в повному обсязі.
Присутній у судовому засіданні 05.02.2026 в режимі відеоконференцзв`язку представник позивача позовні вимоги підтримав та наполягав на їх задоволенні. Відповідачка явку свого представника у судове засідання не забезпечила, про дату та час розгляду справи належно повідомлена, що підтверджується довідкою про доставку електронного листа (копії ухвали суду від 29.01.2026) до її електронного кабінету.
У судовому засіданні 05.02.2026 суд закінчив з`ясування обставин справи та перевірку їх доказами, заслухав виступ представника позивача у судових дебатах.
Ухвалою занесеною до протоколу судового засідання від 05.02.2026 суд на підставі ст. 219 ГПК України відклав ухвалення та проголошення судового рішення до 16.02.2026 о 13:45.
16.02.2026 ОСОБА_1 подала заяву про проведення судового засідання за її відсутності.
16.02.2026 у судовому засіданні брав участь представник позивача.
16.02.2026 суд проголосив вступну та резолютивну частини рішення. 
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що постановою Північного апеляційного господарського суду від 28.05.2025 у справі № 925/1262/24 було скасоване рішення Господарського суду Черкаської області від 07.01.2025 та задоволений позов ОСОБА_1 до ТОВ "Завод Смілянська Хлодня" про стягнення 214 321,60 грн. В даному спорі ОСОБА_1 стверджувала, що за Договором № 08/07/22-ПОСТ від 08.07.2022 поставила ТОВ "Завод Смілянська Хлодня" свіжу та заморожену плодово-овочеву продукцію (товар) на підтвердження чого надала видаткові накладні № 15 від 11.10.2022 на суму 21 416,25 грн, № 1435 від 11.10.2022 на суму 315 989,15 грн, № 16 від 12.10.2022 на суму 569 164,20 грн, № 18 від 03.11.2022 на суму 189 225 грн, № 19 від 15.11.2022 на суму 17 000 грн, № 20 від 28.11.2022 на суму 686 791 грн, № 21 від 03.12.2022 на суму 1 980 грн, № 22 від 04.12.2022 на суму 72 грн, № 23 від 05.12.2022 на суму 540 грн, № 24 від 05.12.2022 на суму 3 420 грн, № 27 від 28.12.2022 на суму 36 550 грн. Загальна вартість товару за видатковими накладними склала 1 842 147,60 грн, а непогашена заборгованість ТОВ "Завод Смілянська Хлодня" - 214 321,60 грн.
ТОВ "Завод Смілянська Хлодня" заперечувало проти позову у справі № 925/1262/24 з тих підстав, що договір поставки і первинні документи не відображають реального руху товару (є фіктивними), оскільки ОСОБА_1 не мала можливості виконати поставку через відсутність реального джерела походження товару (не є виробником, не придбала товар у третіх осіб), відсутність складських і виробничих приміщень, автотранспорту та найманих працівників. З наведених міркувань рішенням від 07.01.2025 Господарський суд Черкаської області відмовив у задоволенні позову. Скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи позов, Північний апеляційний господарський суд виходив з того, що у матеріалах справи наявні видаткові накладні, підписані з боку постачальника і покупця, та акт звірки взаємних розрахунків станом на 31.03.2023. При цьому, розглядаючи справу № 925/1262/24 Північний апеляційний господарський суд не давав оцінку спірним обставинам в контексті реальної спроможності ОСОБА_1 поставити обумовлений договором товар, вважаючи, що це не має значення для предмету спору. Водночас, ТОВ "Завод Смілянська Хлодня" не пред`являло зустрічного позову про визнання договору поставки недійсним з підстав його фіктивності (ст. 234 ЦК України), а отже це питання не було предметом спору № 925/1262/24.
ТОВ "Завод Смілянська Хлодня" вважає, що договір поставки № 08/07/22-ПОСТ від 08.07.2022 є фіктивним, оскільки сторони не мали наміру його виконувати, а оформлення видаткових накладних та оплата по договору відбувались без реальної поставки товару.
Позивач стверджує, що в період з 13.07.2022 по 30.03.2023 ТОВ "Завод Смілянська Хлодня" сплатило на користь ОСОБА_1 2 680 026 грн, а 12.04.2023 та 21.04.2023 ще 76 200 грн. А з огляду на фіктивний характер поставок за спірним договором та відсутність інших підстав для здійснення розрахунків, ТОВ "Завод Смілянська Хлодня" не отримало від ОСОБА_1 еквівалентного зустрічного надання, і дійсна сума переплати становить 2 756 226 грн. На думку позивача, оскільки Договір поставки № 08/07/22-ПОСТ від 08.07.2022 є недійсним з підстав фіктивності, між сторонами не вчинялися інші правочини, які могли бути належною правовою підставою для здійснення розрахунків, то з ОСОБА_1 на користь ТОВ "Завод Смілянська Хлодня" підлягають стягненню безпідставно отримані кошти в сумі 2 756 226 грн та 229 590,87 грн процентів за користуванням коштами (станом на 04.08.2025).
У відзиві ОСОБА_1 , заперечуючи проти позову по суті позовних вимог зазначила, що постановою Північного апеляційного господарського суду від 28.05.2025 у справі № 925/1262/24 було скасоване рішення Господарського суду Черкаської області від 07.01.2025 та задоволений позов ОСОБА_1 до ТОВ "Завод Смілянська Хлодня" про стягнення 214 321,60 грн. При цьому, позивач вказує на те, що розглядаючи справу №925/1262/24 Північний апеляційний господарський суд не давав оцінку спірним обставинам в контексті реальної спроможності ОСОБА_1 поставити обумовлений договором товар, вважаючи, що це не має значення для предмету спору. Водночас, як було зазначено позивачем, ТОВ "Завод Смілянська Хлодня" не пред`являло зустрічного позову про визнання договору поставки недійсним з підстав його фіктивності (ст. 234 ЦК України), а отже це питання не було предметом спору № 925/1262/24. Не погоджуючись з вищевказаною постановою, позивачем було подано касаційну скаргу. Верховний Суд в ухвалі від 29.07.2025 дійшов вірного висновку, що Скаржник - ТОВ "Завод Смілянська Хлодня" - аргументовано не довів наявність у справі №925/1262/24 випадку, передбаченого підпунктом "а" пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України. Також, Верховний Суд в Ухвалі від 29.07.2025 дійшов вірного висновку про те, що узагальнене припущення щодо неможливості Скаржника ініціювати певний судовий спір у майбутньому, вочевидь, не є належним обґрунтуванням підпункту "б" пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України. У касаційній скарзі відсутні посилання на інші наявні судові справи та / або спори щодо недійсності договору поставки від 08.07.2022 №08/07/22-ПОСТ. Таким чином, відповідач стверджує, що в процесі розгляду справи № 925/1262/24 ТОВ "Завод Смілянська Хлодня" фактично не ставило під сумнів дійсність договору поставки від 08.07.2022 №08/07/22-ПОСТ, відповідно, не здійснювало жодних дій щодо його оспорювання.
В той же час, за твердженням ОСОБА_1 , постанова Північного апеляційного господарського суду від 28.05.2025 у справі № 925/1262/24 встановила реальний характер господарських операцій між сторонами. На виконання вказаного судового рішення видано відповідний наказ господарського суду, на підставі якого 05.09.2025 відкрито виконавче провадження № 79027379, в рамках якого позивач вже здійснив певні погашення боргу, що свідчить про визнання позивачем боргу перед відповідачем. ОСОБА_1 вважає, що будь-які посилання позивача на висновки рішення Господарського суду Черкаської області від 07.01.2025 не можуть бути взяті до уваги, оскільки вказане рішення у встановленому процесуальному порядку скасовано, визнано необґрунтованим, безпідставним, таким, що ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.
ОСОБА_1 зауважує, що позивач, на обґрунтування своєї позиції, посилається лише на положення ст. 234 ЦК України, в той же час, ігноруючи ознаки фіктивності, визначені ст. 55-1 ГК України, жодному з яких відповідач не відповідає. В той же час, Господарський кодекс України втратив чинність з 09.01.2025, а отже, станом на сьогоднішній день не існує жодного нормативно-правового акту, який би встановлював вичерпний (або хоча б приблизний) перелік критеріїв фіктивності.
У справі, що розглядається, презумпція правомірності правочину підтверджується рішенням суду, що набрало чинності, а саме, постановою Північного апеляційного господарського суду від 28.05.2025 у справі № 925/1262/24 - будь-які інші рішення та/або обвинувальні вироки судів, що набрали чинності, що доводили б зворотнє, відсутні. Для визнання недійсним договору з тієї підстави, що його було укладено представником юридичної особи з перевищенням повноважень, потрібно встановити, по-перше, наявність підтверджених належними і допустимими доказами обставин, які свідчать про те, що контрагент такої юридичної особи діяв недобросовісно або нерозумно. При цьому тягар доказування недобросовісності та нерозумності в поведінці контрагента за договором несе юридична особа. По-друге, дії сторін такого договору мають свідчити про відсутність реального наміру його укладення і виконання.
ОСОБА_1 звертає увагу суду на хибне твердження позивача про начебто наявність прямого умислу ОСОБА_1 і ТОВ "Завод Смілянська Хлодня", в особі в.о. директора ОСОБА_3 , оскільки з інформації на ресурсі "Опендатабот" випливає, що протягом 2024-2025 р.р. у позивача змінилося три керівника, змінилась адреса місцезнаходження, змінився склад Учасників та кінцевих бенефіціарів. Зазначене може вказувати на наявність внутрішніх корпоративних суперечностей або конфліктів у позивача, неузгодженість дій між керівниками та Учасниками та/або неузгодженість дій між попередніми та чинними керівниками.
ОСОБА_1 наполягає на тому, що жодним чином не несе відповідальності за несприятливу ситуацію в органах управління позивача, не може і не могла вчиняти будь-який вплив на дії позивача. Про наявність будь-якого умислу в діях будь-якого з керівників позивача їй нічого не відомо. Натомість позивачем не надано жодних доказів чи конкретних фактів, які могли б підтвердити наявність прямого умислу відповідача та посадових осіб позивача на здійснення фіктивної діяльності.
Крім того, відповідачка звертає увагу суду на той факт, що сама по собі неузгодженість дій попереднього керівника позивача з його наступниками та/або з Учасниками не може бути визнано належною підставою для твердження про недійсність або нікчемність правочину.
Абсолютно необґрунтованим та безпідставним відповідачка вважає посилання позивача на положення ст. 536 та 1212 ЦК України, виходячи з того, що грошові кошти, отримані відповідачем від позивача, є оплатою за отриманий товар, згідно договору поставки та за надані послуги, згідно інших договорів. Підтвердженням наявності договірних відносин між позивачем та відповідачем є договір поставки №08/07/22-ПОСТ від 08.07.2022, специфікації, копії видаткових накладних та акту звірки, які долучені позивачем як додатки до позовної заяви.
ОСОБА_1 стверджує, що за погодженням сторін, договір поставки №08/07/22-ПОСТ від 08.07.2022 був укладений за типовою формою договору позивача. Позивач, який здійснює діяльність по переробці, заморожуванню та зберіганню овочів, ягід та фруктів, на регулярній основі укладає договори на закупівлю сировини та має типову форму договору поставки. На виконання умов вказаного договору поставки №08/07/22-ПОСТ від 08.07.2022, сторони своїми діями - виконання поставок і проведення часткової оплати за поставку - підтвердили наявність між ними правовідносин, що підтверджується наданими документами. Таким чином, наявна достатня правова підстава набуття відповідачкою грошових коштів, що також підтверджується постановою Північного апеляційного господарського суду від 28.05.2025 у справі № 925/1262/24.
Відповідальність за коректне відображення реквізиту платіжної інструкції "Призначення платежу", на переконання ОСОБА_1 , несе саме позивач, як суб`єкт, який здійснював оплати. Інформація про відкликання платіжних інструкцій до моменту списання грошових коштів з рахунку позивача та про внесення змін до вказаного реквізиту у відповідача відсутня. Відповідач приймав грошові кошти на свій розрахунковий рахунок з тим призначенням платежу, який був вказаний позивачем. Також, в процесі реалізації договірних відносин позивач періодично здійснював оплати в довільному порядку. Так, зокрема, в платіжних інструкціях нерідко має місце таке формулювання як "...згідно рахунку...", в той час як положення договору поставки №08/07/22-ПОСТ від 08.07.2022 не передбачають виставлення рахунку. Оскільки з цього приводу виникло непорозуміння, між позивачем і відповідачем і було складено і підписано Акт звірки, в якому виведено залишкову суму боргу за договором поставки №08/07/22-ПОСТ від 08.07.2022. Розрахунки, наведені позивачем у позовній заяві, а також, твердження про начебто переплати, абсолютно не відображають об`єктивну дійсність, є необґрунтованими, безпідставними та надуманими.
У відповіді на відзив позивач зазначає, що ОСОБА_1 невірно розуміє суть спору та предмет доказування, а тому наводить аргументи, які не спростовують доводи Заводу. Позивачем не оспорюється факт укладення між ОСОБА_1 і Заводом спірного договору поставки, оформлення видаткових накладних та здійснення Заводом платежів на користь ОСОБА_4 , оскільки зазначені обставини вже встановлені у постанові Північного апеляційного господарського суду від 28.05.2025 у справі № 925/1262/24. Натомість позивач вважає, що договір поставки № 08/07/22-ПОСТ від 08.07.2022 є фіктивним, оскільки сторони не мали наміру його виконувати, а оформлення видаткових накладних та оплата по договору відбувались без реальної поставки товару.
Отже, предметом доказування у даній справі є реальність господарських операцій з поставки товару ФОП Тимошиною Л.П. на користь ТОВ "Завод Смілянська Хлодня".
В обґрунтування підстав позову позивач наводить такі аргументи. Для забезпечення поставок свіжої та замороженої харчової продукції (переважно ягід малини) в кількості 18705,41 кілограмів та загальною вартістю 1 842 147,60 грн, у ОСОБА_1 мали бути відповідні ресурси, зокрема: а) сировина, яка підлягала переробці (вирощена або придбана); б) обладнання для виробництва замороженої харчової продукції, яке дозволяє виконувати сортування, очистку, сушіння, заморозку, пакування продукції; в) складські приміщення з холодильним обладнанням для зберігання сировини та готової замороженої продукції; г) вантажний автотранспорт (власний або найманий); д) працівники; е) якщо ОСОБА_1 не була виробником - то мала придбати товар у сторонніх постачальників або виробників. Позивач має підстави стверджувати, що таких ресурсів Тимошина Л.П. не мала.
ОСОБА_1 також не пояснила очевидної арифметичної неузгодженості між даними акту звірки розрахунків за І квартал 2023 року та обсягами поставок за спірним договором, які відображені у видаткових накладних.
У запереченні на відповідь на відзив Тимошина Л.П., окрім доводів, викладених у відзиві на позов, щодо твердження позивача про фіктивність спірного договору зазначає, що на підтвердження своєї позиції, позивачем не надано жодних доказів, як до позовної заяви, так і до відповіді на відзив про те, що позивача (та/або відповідача) було введено в оману (ким саме? про що?); що дійсними намірами сторін цього договору були якісь інші наміри (які саме наміри, не пояснено); що обидві сторони приховували свої справжні наміри (які наміри та навіщо це було зроблено, не пояснено) і діяли лише для виду при укладенні договору поставки. Натомість, до позовної заяви надано докази, які навпаки підтверджують і укладення договору, і його фактичне виконання сторонами - здійснення поставок та проведення розрахунків за даними поставками.
З цього приводу відповідач ставить питання: 1) Якщо припустити, що договір поставки №08/07/22-ПОСТ від 08.07.2022 укладався "про людське око", навіщо було до цього договору складати та підписувати видаткові накладні та Акт звірки, які за своєю природою вже є доказом виконання зобов`язання відповідача та наявності боргу позивача? 2) На думку позивача, які ж тоді дійсні наміри сторін (і позивача, і відповідача), які приховувалися начебто фіктивним правочином, скільки часу мав існувати цей правочин, як і де мав використовуватися?
Відсутність умислу відповідача на укладення фіктивного правочину, за твердженням ОСОБА_1 , доводиться наступним: 1) відсутністю будь-яких доказів про наміри фіктивності як у позивача, так і у відповідача; 2) відсутність пояснень від позивача щодо мети укладення договору поставки №08/07/22-ПОСТ від 08.07.2022, який позивач згодом оголосив фіктивним; 3) підписанням договору поставки №08/07/22-ПОСТ від 08.07.2022, складанням та підписанням видаткових накладних та Акту звірки до договору поставки №08/07/22-ПОСТ від 08.07.2022, які за своєю природою вже є доказом виконання зобов`язання відповідача та наявності боргу позивача; 4) самим фактом звернення відповідача до суду із позовом до позивача на підставі цього ж договору поставки №08/07/22-ПОСТ від 08.07.2022 у справі № 925/1262/24 та рішенням суду, що набрало чинності - постановою Північного апеляційного господарського суду від 28.05.2025.
Як було вже зазначено ОСОБА_1 у відзиві на позовну заяву, позивач ігнорує ознаки фіктивності, визначені ст. 55-1 ГК України (що діяв на момент укладення договору поставки), жодному з вказаних критеріїв фіктивності відповідач не відповідає.
Строк здійснення підприємницької діяльності відповідача в статусі фізичної особи-підприємця, так само як і коло контрагентів, визначається самим відповідачем на власний розсуд. А твердження позивача щодо "нетривалості" господарської діяльності не свідчить про наявність ознаки фіктивності, а є лише спробою цю уявну фіктивність нав`язати відповідачу.
Твердження позивача про "очевидну арифметичну неузгодженість", за відсутності будь-яких доказів у складі позовної заяви ОСОБА_1 розцінює виключно як бажання видати бажане за дійсне, а тому є абсолютно надуманим, необґрунтованим та безпідставним.
Також необґрунтованим, на думку Тимошиної Л.П., є твердження позивача про те, що " ОСОБА_1 невірно розуміє суть спору та предмет доказування". Відповідач, з врахуванням всіх юридичних та фактичних обставин справи доходить висновку, що заявляючи заздалегідь необґрунтовані та надумані позовні вимоги, позивач в жодному разі не переслідує мету домогтися відновлення власного порушеного права (та / або інтересу) у спосіб реституції, що застосовується між сторонами такого правочину, а з метою створити підстави для подальших звернень з іншими позовами або преюдиційну обставину чи доказ для іншого судового провадження, що суперечить завданням господарського судочинства, наведеним у ч. 1 ст. 2 ГПК України.
У заяві поданій до суду 27.10.2025 ОСОБА_1 надала відповіді на питання позивача, викладені у позовній заяві та зазначила таке.
1) Зазначте джерело походження (постачальників або засоби виробництва, що були у Вашому розпорядженні) товару, який Ви поставили Товариству з обмеженою відповідальністю "Завод Смілянська Хлодня" за договором поставки №08/07/22-ПОСТ від 08.07.2022.
Товар, що був поставлений позивачу, був придбаний у населення найближчих населених пунктів Смілянської територіальної громади, за готівкові кошти.
2) Які витрати Ви понесли на придбання або виробництво товарної продукції, яка поставлялась на адресу Товариства з обмеженою відповідальністю "Завод Смілянська Хлодня"?
Як було зазначено вище, товар було придбано у населення найближчих населених пунктів Смілянської територіальної громади, за готівкові кошти. До моменту припинення своєї господарської діяльності (19.05.2023) відповідач мала статус платника єдиного податку ІІІ групи, без ПДВ. РРО/ПРРО відповідач не застосовувала. Відповідач не займалась реалізацією технічно складних побутових товарів, що підлягають гарантійному ремонту; лікарських засобів; виробів медпризначення; ювелірних та побутових виробів з дорогоцінних металів, дорогоцінного каміння, дорогоцінного каміння органогенного утворення та напівдорогоцінного каміння. Пунктом 296.1 ст. 296 Податкового Кодексу України встановлено, що фізичні особи-підприємці - платники єдиного податку першої і другої груп та платники єдиного податку третьої групи, які не є платниками податку на додану вартість, ведуть облік у довільній формі шляхом помісячного відображення отриманих доходів. А отже, чинне законодавство не встановлювало для відповідача обов`язок підтверджувати документами (в тому числі первинними документами) витрати на придбання товарів/послуг, а лише вести облік доходів у довільній формі. Аналогічний висновок містить Лист Комітету Верховної Ради України з питань фінансів, податкової та митної політики від 30.12.2021 № 04-32/10-2021/409504.
3) Чи були у Вашому користуванні або у власності складські приміщення для зберігання товару, який в подальшому поставлявся Товариству з обмеженою відповідальністю "Завод Смілянська Хлодня" за договором поставки № 08/07/22-ПОСТ від 08.07.2022?
При виконанні договору поставки № 08/07/22-ПОСТ від 08.07.2022 відповідачем використовувались складські приміщення, зокрема, морозильна камера, що знаходиться за адресою: Черкаська обл., Черкаський р-н, селище Холоднянське, вул. Ржевська, 24-Б. Вказані приміщення були орендовані позивачем у іншої юридичної особи для здійснення своєї основної господарської діяльності. За домовленістю з тодішнім керівництвом позивача, відповідачу були надані в користування вищевказані приміщення, для накопичення товару, про що укладено Договір позички приміщення - вказаний договір був підготовлений позивачем і підписаний з боку відповідача. Однак, відповідачу її примірник, з підписом позивача, не було повернуто.
4) Чи були у Вашому користуванні або у власності транспортні засоби для доставки товару на склад Товариства з обмеженою відповідальністю "Завод Смілянська Хлодня"?
Яка кількість найманих працівників перебувала з Вами у трудових відносинах в період з 07.07.2022 по 19.05.2023?
При виконанні договору поставки № 08/07/22-ПОСТ від 08.07.2022, за домовленістю з тодішнім керівництвом позивача, для поставок товару, на підставі усного договору найму кілька разів використовувався транспортний засіб, належний позивачу - фургон-рефрижератор Мерседес Віто, червоного кольору, державний номер НОМЕР_1 . відповідачем було здійснено витрати на заправку пальним та амортизаційні витрати. Розвантажувальні роботи здійснювались силами позивача (згідно п. 2.3 Договору). Населення, яке поставляло сировину, здійснювало поставку власними силами та власними транспортними засобами, а отже, в таких випадках транспорт відповідача не вимагався. Всі інші дії відповідач здійснювала самостійно.
5) Чи здійснювали Ви поставку аналогічних товарів іншим покупцям, окрім Товариства з обмеженою відповідальністю "Завод Смілянська Хлодня"?
Іншим покупцям, окрім ТОВ "Завод Смілянська Хлодня" поставки аналогічних товарів не здійснювались. Відповідач працював саме з позивачем, оскільки на момент укладення договору позивач не висував жорстких організаційних вимог - для позивача головною вимогою було відсутність судимостей, а також, щоб справно поставлявся товар, необхідний для переробки і виконання контрактів з третіми особами. 19.05.2023 діяльність відповідача у статусі фізичної особи-підприємця була припинена за власною ініціативою у порядку, встановленому чинним законодавством.
Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши наявні в матеріалах справи докази суд встановив таке.
07.09.2016, згідно з Витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань зареєстровано ТОВ "Завод Смілянська Хлодня" із зазначенням видів економічної діяльності: 10.39 Інші види перероблення та консервування фруктів і овочів (основний), 46.31 Оптова торгівля фруктами й овочами, 77.39 Надання в оренду інших машин, устаткування та товарів, н.в.і.у., та ін. Станом на 04.03.2024 керівником підприємства зазначено Зайцева В.В., тимчасово виконуючою обов`язки директора - Царенко О.В.
01.09.2021, згідно з інформацією із загальнодоступного сервісу "Опендатабот", внесено зміни про керівника ТОВ "Завод Смілянська Хлодня", відповідно до яких керівником підприємства стала Кисла О.А.
07.07.2022, згідно з Витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, зареєстровано діяльність фізичної особи-підприємця Тимошиної Л.П. із зазначенням видів економічної діяльності: 10.39 інші види перероблення та консервування фруктів і овочів (основний), 47.12 роздрібна торгівля фруктами й овочами в спеціалізованих магазинах, 47.24 роздрібна торгівля хлібобулочними виробами, борошняними та цукровими кондитерськими виробами в спеціалізованих магазинах, 46.31 оптова торгівля фруктами й овочами та ін.
08.07.2022 ФОП Тимошина Лідія Павлівна (Постачальник) та ТОВ "Завод Смілянська Хлодня" (Покупець) в особі виконувача обов`язків директора Кислої Олени Анатоліївни, підписали Договір поставки № 08/07/22-ПОСТ (далі - Договір).
Постачальник зобов`язується передати у власність, а Покупець прийняти та оплати продукцію (у подальшому - "Товар") найменування, асортимент, кількість і ціна якої зазначені в специфікаціях, оформлених у вигляді Додатків до цього Договору, які є невід`ємною його частиною. (п. 1.1. Договору)
Поставка Товару здійснюється Постачальником на склад та/або пункт приймання Покупця за адресою: 20731, Черкаська область, с. Холоднянське, вул. Ржевська, буд. 24-Б. За погодженням сторін, може бути визначена інша адреса поставки Товару. (п. 2.1. Договору)
Узгодження асортименту, кількості, про готовність поставки відповідної партії товару, сторони здійснюють шляхом використання будь-яких засобів зв`язку: телефоном, або факсом, або електронною поштою. У разі, якщо товар, партія товару має відповідні вимоги та властивості, які впливають на якість товару, швидко псується, вимагає відповідних умов зберігання, Постачальник може здійснювати поставку Товару без попереднього повідомлення Покупця. В такому випадку, поставка Товару здійснюється Постачальником у робочий час Покупця. (п. 2.2. Договору)
Приймання товару на складі Покупця здійснюється силами та за рахунок Покупця в робочі дні, якщо інше не визначено Сторонами. (п. 2.3. Договору)
Поставка Товару здійснюється силами та за рахунок Постачальника. (п. 2.4. Договору)
Право власності на Товар, а разом з ним і ризик випадкової загибелі або пошкодження, переходить від Постачальника до Покупця в момент передачі йому Товару, про що свідчить відповідний документ про його передачу / отримання (накладна та/або акт прийому-передачі), якщо інше не випливає із умов поставки погоджених Сторонами. (п. 2.5. Договору)
Датою поставки та отримання Покупцем Товару є дата, зазначена у накладній Постачальника на відповідну партію Товару. (п. 2.6. Договору)
Товар, який поставляється, має відповідати всім нормативним вимогам, що встановлені для такого Товару, а у випадках, що передбачені діючим законодавством, супроводжуватись копіями сертифікатів або іншим документом, який підтверджує якість. (п. 3.1. Договору)
Здача Товару Постачальнику та його приймання Покупцем по найменуванню, кількості та ціні здійснюється на підставі відповідної накладної. Покупець приймає Товар в асортименті, кількості та по цінах, вказаних у відповідній накладній. Товар вважається поставленим у разі підписання Сторонами видаткової накладної. (п. 3.6. Договору)
Ціна Товару є договірною, встановлюється у національній валюті та вказується у специфікаціях та/або у підписаних накладних та/або (актах прийому-передачі). Зміна узгодженої сторонами ціни Товару після його оплати та/або поставки Покупцю не допускається. (п. 4.1. Договору)
Загальна сума Договору складається із суми вартості партій товарів, визначених у накладних та поставлених Постачальником протягом строку дії цього Договору. (п. 4.2. Договору)
Покупець здійснює оплату товару, що постачається за цим Договором у національній валюті України протягом 30 (тридцять) календарних днів від дня поставки відповідної партії Товару, якщо більший строк не буде узгоджений сторонами письмово. (п. 4.3. Договору)
Цей Договір набирає чинності з моменту його укладання Сторонами та діє до "31" грудня 2023 року, а в частині виконання вже взятих на себе зобов`язань - до повного їх виконання Сторонами. (п. 7.1. Договору)
08.07.2022 ФОП Тимошина Л.П. та в.о. директора ТОВ "Завод Смілянська Хлодня" Кисла О.А. підписали Специфікацію до договору поставки № 09/07/22-ПОСТ від 08.07.2022 (далі - Специфікація), відповідно до п. 1 якої погодили асортимент та вартість продукції:
1. малина свіжа гріс - 75 грн/кг;
2. малина свіжа - 100 грн/кг;
3. малина свіжозаморожена гріс - 87 грн/кг;
4. малина свіжозаморожена - 140 грн/кг;
5. капуста цвітна свіжозаморожена - 18 грн/кг;
6. печериці свіжозаморожені - 6 грн/кг;
7. помідори черрі свіжозаморожені - 15 грн/кг;
8. суміш овочева "Рагу овочеве" - 18 грн/кг.
Відповідно до п. 2 Специфікації, вартість Товару може змінюватись відповідно до вимог якісної специфікації.
Згідно зі Специфікацією на малину свіжу Ф-01-02 ТОВ "Завод Смілянська Хлодня", підписаною сторонами, яка діє з 28.06.2022, встановлено відповідні вимоги.
Умови зберігання та строк придатності: плоди малини зберігають не більше 1 доби з моменту збирання за температури від 5 градусів Цельсія до 10 градусів Цельсія та не більше 3 діб за температури від 0 градусів Цельсія до 1 градуса Цельсія і відносної вологості повітря (85 - 90) %. Не зберігають перестиглі плоди, уражені хворобами або пошкоджені механічно.
Підготування та/або оперування перед використанням або обробленням: сортування, заморожування.
Пов`язані з безпечністю харчових продуктів критерії прийнятності або специфікації закуповуваних матеріалів та інгредієнтів, пов`язані з їх використанням за призначеністю: посвідчення про якість та (або) протокол досліджень (з даними про вміст тяжких металів, радіонуклідів, токсичних елементів, нітратів та пестицидів). Раз на сезон - довідка про обробку поля, на якому вирощується сировина (з даними про препарати і терміни обробки поля).
ФОП Тимошина Л.П. та в.о. директора ТОВ "Завод Смілянська Хлодня" Кисла О.А. підписали видаткові накладні:
від 11.10.2022 № 1435 про поставку малини свіжої у кількості 3 568,05 кг, ціна якої коливається з 75 грн/кг до 100 грн/кг, загальною вартістю 315 989,15 грн;
від 11.10.2022 № 15 про поставку малини свіжої гріс у кількості 285,55 кг, ціна 75 грн/кг, загальною вартістю 21 416,25 грн;
від 12.10.2022 № 16 про поставку малини свіжої у кількості 6 793,15 кг, ціна 75 грн/кг, загальною вартістю 21 416,25 грн;
від 03.11.2022 № 18 про поставку малини с/м (10) Гріс у кількості 2 175 кг, ціна 87 грн/кг, загальною вартістю 189 225 грн;
від 15.11.2022 № 19 про поставку малини с/м (10) Гріс у кількості 200 кг, ціна 85 грн/кг, загальною вартістю 17 000 грн;
від 28.11.2022 № 20 про поставку малини с/м (10) 90/10 у кількості 4 905,65 кг, ціна 140 грн/кг, загальною вартістю 686 791 грн;
від 03.12.2022 № 21 про поставку капусти цвітної с/м (25) 1 сорт (20-40 мм) у кількості 110 кг, ціна 18 грн/кг, загальною вартістю 1 980 грн;
від 04.12.2022 № 22 про поставку печериць с/м (20) (слайс) у кількості 12 кг, ціна 6 грн/кг, загальною вартістю 72 грн;
від 05.12.2022 № 23 про поставку помідорів черрі с/м (25) 2 сорт у кількості 36 кг, ціна 15 грн/кг, загальною вартістю 540 грн;
від 05.12.2022 № 24 про поставку суміші овочевої "Рагу овочеве" (10) "Інвест В" у кількості 190 кг, ціна 18 грн/кг, загальною вартістю 3 420 грн;
від 28.12.2022 № 27 про поставку малини с/м (10) Гріс у кількості 430 кг, ціна 85 грн/кг, загальною вартістю 36 550 грн.
Всього сторони підписали видаткові накладні на загальну суму 1 842 147,60 грн.
Перерахування позивачем грошових коштів на рахунок відповідача підтверджується платіжними інструкціями:
від 13.07.2022 № 2489 на суму 200 000 грн;
від 18.07.2022 № 2536 на суму 100 000 грн;
від 22.08.2022 № 2825 на суму 245 000 грн;
від 24.08.2022 № 2838 на суму 6 500 грн;
від 06.09.2022 № 2989 на суму 235 000 грн;
від 07.09.2022 № 2998 на суму 200 000 грн;
від 21.09.2022 № 3103 на суму 100 000 грн;
від 27.09.2022 № 3139 на суму 19 200 грн;
від 28.09.2022 № 3162 на суму 100 000 грн;
від 28.09.2022 № 3166 на суму 500 грн;
від 30.09.2022 № 3192 на суму 250 000 грн;
від 06.10.2022 № 3233 на суму 200 000 грн;
від 13.10.2022 № 3278 на суму 80 000 грн;
від 19.10.2022 № 3317 на суму 100 000 грн;
від 27.10.2022 № 3380 на суму 70 000 грн;
від 27.10.2022 № 3394 на суму 18 100 грн;
від 03.11.2022 № 3412 на суму 100 000 грн;
від 08.12.2022 № 3598 на суму 114 000 грн;
від 27.12.2022 № 3711 на суму 33 726 грн;
від 26.01.2023 № 3884 на суму 180 000 грн;
від 30.01.2023 № 3473 на суму 8 000 грн;
від 27.02.2023 № 3589 на суму 10 000 грн;
від 24.03.2023 № 3747 на суму 10 000 грн;
від 24.03.2023 № 3733 на суму 100 000 грн;
від 30.03.2023 № 3777 на суму 200 000 грн;
від 12.04.2023 № 3837 на суму 70 000 грн;
від 21.04.2023 № 3893 на суму 6 200 грн.
Вказані платіжні інструкції містять зазначення про призначення платежу "За послуги, згідно договору, без ПДВ", лише платіжна інструкція від 30.09.2022 № 3192 на суму 250 000 грн відрізняється призначенням платежу - "за свіжі ягоди, згідно рах. б/н від 30.09.2022р., без ПДВ".
Тобто всього позивач перерахував на рахунок відповідача 2 756 226 грн.
Згідно з підписаним ФОП Тимошиною Л.П. та в.о. директора ТОВ "Завод Смілянська Хлодня" Актом звірки взаємних розрахунків за період: 1 квартал 2023 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю "Завод Смілянська Хлодня" і Тимошиною Лідією Павлівною, станом на 31.03.2023 заборгованість на користь ФОП Тимошиної Л.П. становить 214 321,60 грн.
Зі змісту вказаного Акта звірки випливає, що сальдо початкове становило 722 321,60 грн, позивачем здійснено оплати: 26.01.2023 - 180 000 грн, 30.01.2023 - 8 000 грн, 27.02.2023 - 10 000 грн, 24.03.2023 - 10 000 грн; 24.03.2023 - 100 000 грн, 30.03.2023 - 200 000 грн.
19.05.2023, згідно з Витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, зареєстровано припинення діяльності фізичної особи-підприємця Тимошиної Л.П., а 31.07.2023, згідно з інформацією із загальнодоступного сервісу Опендатабот, внесено зміни про керівника ТОВ "Завод Смілянська Хлодня", відповідно до яких, керівником підприємства став Ворона А.Л.
У провадженні Господарського суду Черкаської області перебувала справа №925/1262/24 за позовом Тимошиної Л.П. до ТОВ "Завод Смілянська Хлодня" про стягнення 214 321,60 грн боргу за договором поставки від 08.07.2022 №08/07/22-ПОСТ.
Тобто у справі № 925/1262/24 беруть участь ті ж самі особи, що і у справі №925/998/25 та предметом розгляду у обох справах є договір поставки від 08.07.2022 №08/07/22-ПОСТ.
07.01.2025 Господарський суд Черкаської області ухвалив рішення у справі №925/1262/24, яким у задоволенні позову відмовив повністю.
Постановою від 28.05.2025 у справі № 925/1262/24 Північний апеляційний господарський суд рішення Господарського суду Черкаської області від 07.01.2025 у справі №925/1262/24 скасував, позов задовольнив. Стягнув з ТОВ "Завод Смілянська Хлодня" на користь ОСОБА_1 заборгованість у розмірі 214 321,60 грн.
У постанові від 28.05.2025 у справі № 925/1262/24 Північний апеляційний господарський суд, серед іншого, встановив таке:
"...Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що позивач належним чином виконав свої зобов`язання за договором поставки №08/07/22-ПОСТ від 08.07.2022, поставивши відповідачу товар, що підтверджується видатковими накладними № 15 від 11.10.2022 на суму 21 416,25 грн, №1435 від 11.10.2022 на суму 315 989,15 грн, №16 від 12.10.2022 на суму 569 164,20 грн, №18 від 03.11.2022 на суму 189 225,00 грн, №19 від 15.11.2022 на суму 17 000,00 грн, №20 від 28.11.2022 на суму 686 791,00 грн, №21 від 03.12.2022 на суму 1 980,00 грн, №22 від 04.12.2022 на суму 72,00 грн, №23 від 05.12.2022 на суму 540,00 грн, №24 від 05.12.2022 на суму 3 420,00 грн та №27 від 28.12.2022 на суму 36 550,00 грн, які підписані представниками сторін та містять відтиски печаток ТОВ "Завод Смілянська Хлодня"...
...У той же час, відповідач своїх зобов`язань з оплати поставленого позивачем товару належним чином у встановлений договором строк не здійснив, зокрема, відповідачем сплачено за поставлений товар частково, в результаті чого у відповідача перед позивачем утворилась заборгованість в розмірі 214 321,60 грн.
Доказів сплати грошових коштів у сумі 214 321,60 грн суду не надано та матеріали справи не містять.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що при співставленні судом у судовому засіданні оригіналів поданих позивачем документів з копіями, які наявні в матеріалах справи, встановлена невідповідність підписів від імені позивача в оригіналах та копіях одних і тих же документів, у зв`язку з чим суд дійшов висновку, що подані позивачем документи є неналежними доказами на обґрунтування позовних вимог.
Однак, колегія не погоджується з таким висновком місцевого суду, оскільки, в даному випадку суд, виснувавши про невідповідність підписів на представлених йому документах, фактично перебрав на себе невластиві йому повноваження експерта, оскільки саме експерт в рамках проведення почеркознавчої експертизи, може надати висновок щодо невідповідності підписів наданих йому на дослідження документах. При цьому, судом першої інстанції експертиза вищезазначених документів у даній справи не призначалась.
Також колегія суддів зазначає про безпідставність посилань суду першої інстанції на ненадання позивачем документів про: джерело походження сировини для постачання заводу; замовлення заводу на сировину; наявність холодильного та сортувального обладнання; документи про підготовку напівфабрикатів до відвантаження тощо; товарно-транспортні накладні чи документи на транспортне експедирування партій сировини з огляду на значні разові об`єми сировини для постачання; акти приймання-передачі сировини; рахунки на оплату по кожній партії постачання з доказами вручення відповідачеві, що слугувало висновку суду про недоведеність позовних вимог, оскільки в межах даного спору походження товару, який є предметом укладеного сторонами договору поставки, ніяким чином не впливає на наявність у відповідача невиконаного грошового зобов`язання з оплати поставленого та прийнятого ним товару, який частково відповідачем оплачено, що підтверджується наявною в матеріалах справи банківською випискою по рахунку Тимошиної Л.П.
За наведених обставин, враховуючи що матеріалами справи підтверджується, як наявність договірних відносин між сторонами, так і належне виконання позивачем його зобов`язань в частині поставки товару та прийняття цього товару відповідачем, враховуючи що підтверджена належними та достатніми доказами сума невиконаного грошового зобов`язання відповідача перед позивачем, яка не спростована відповідачем становить 214 321,60 грн, колегія суддів дійшла висновку, що вказана сума заборгованості підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.
Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Завод Смілянська Хлодня" про стягнення 214 321,60 грн підлягають задоволенню..."
Зі змісту викладеного випливає, що висновок суду апеляційної інстанції про безпідставність посилань суду першої інстанції на ненадання позивачем документів про: джерело походження сировини для постачання заводу; замовлення заводу на сировину; наявність холодильного та сортувального обладнання; документи про підготовку напівфабрикатів до відвантаження тощо; товарно-транспортні накладні чи документи на транспортне експедирування партій сировини з огляду на значні разові об`єми сировини для постачання; акти приймання-передачі сировини; рахунки на оплату по кожній партії постачання з доказами вручення відповідачеві, обґрунтований тим, що в межах спору у справі № 925/1262/24 походження товару, який є предметом укладеного сторонами договору поставки, ніяким чином не впливало на наявність у відповідача невиконаного грошового зобов`язання з оплати поставленого та прийнятого ним товару.
Враховуючи досліджене, суд встановив та сторонами у справі не заперечується, що під час розгляду справи № 925/1262/24 предметом розгляду не була вимога про визнання фіктивним спірного Договору. На момент ухвалення рішення Господарського суду Черкаської області та постанови Північного апеляційного господарського суду у справі № 925/1262/24 спірний Договір був чинним та недійсним внаслідок його фіктивності сторонами не визнавався, що виключало необхідність дослідження питань про джерело походження сировини для постачання заводу; замовлення заводу на сировину; наявність холодильного та сортувального обладнання та ін.
Отже Північний апеляційний господарський суд дійшов висновку про наявність договірних відносин між сторонами, та належне виконання Тимошиною Л.П. зобов`язань в частині поставки товару та прийняття цього товару відповідачем, зважаючи на наявність підписаних видаткових накладних та те, що на момент розгляду справи спірний Договір був дійсним і питання про його недійсність у зв`язку з фіктивністю не було предметом розгляду у справі.
Ухвалою від 29.07.2025 у справі № 925/1262/24 Верховний Суд відмовив у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ТОВ "Завод Смілянська Хлодня" на постанову Північного апеляційного господарського суду від 28.05.2025 у справі №915/1262/24.
Відмовляючи у відкритті касаційного провадження у справі № 925/1262/24 Верховний Суд дійшов висновку, серед іншого про те, що: 
"23. Попри це, у касаційній скарзі відсутнє обґрунтування, яке б свідчило, що при перегляді оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції підлягає усуненню невизначеність на нормативному рівні правових питань, які мають фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики (з урахуванням кількісного та якісного критеріїв), або існує необхідність вирішити питання застосування аналогії закону чи права.
24. З огляду на зазначене, Верховний Суд дійшов висновку, що Скаржник аргументовано не довів наявність у справі №925/1262/24 випадку, передбаченого підпунктом "а" пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України.
25. Разом із цим, як зазначає Скаржник, в оскаржуваній постанові Північний апеляційний господарський суд встановив, що Позивачка поставила, а Скаржник отримав і частково оплатив товар. Отже, судовим рішенням, яке набрало законної сили встановлено реальний характер господарських операцій, внаслідок чого (в силу преюдиції) Скаржник позбавлений можливості ініціювати позов про визнання недійсним договору поставки від 08.07.2022 №08/07/22-ПОСТ з підстав його фіктивності (стаття 234 Цивільного кодексу України).
26. За змістом частин четвертої, п`ятої статті 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.
27. Положення про те, що особа, яка подає касаційну скаргу, позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи означає, що така особа має обґрунтувати, (1) які обставини були встановлені судами, (2) яким є їх взаємозв`язок з іншими судовими справами та (3) в чому полягає неможливість спростування таких обставин.
28. Узагальнене припущення щодо неможливості Скаржника ініціювати певний судовий спір у майбутньому, вочевидь, не є належним обґрунтуванням підпункту "б" пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України. У касаційній скарзі відсутні посилання на інші наявні судові справи та / або спори щодо недійсності договору поставки від 08.07.2022 №08/07/22-ПОСТ.
29. Більш того, у ході розгляду справи №925/1262/24 Скаржник на підставі пункту 3 частини другої статті 46, частини першої статті 180 ГПК України мав право пред`явити зустрічний позов у строк для подання відзиву. Водночас таким правом Скаржник не скористався.
30. За змістом частини четвертої статті 13 ГПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
31. Отже, у цій справі Скаржник обмежився викладенням власної правової позиції у межах обраних підстав касаційного оскарження, проте не навів належних обґрунтувань, які б, зважаючи на викладене вище, доводили наявність випадків, передбачених підпунктами "а" та / або "б" пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України.
32. Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд виконує функцію "суду права", що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення для суспільства та держави, та не є "судом фактів".
33. Рекомендацією Комітету Міністрів Ради Європи від 07.02.1995 №R (95) 5 державам-членам рекомендовано вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини "с" статті 7 Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися щодо тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад, справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу.
34. У пункті 48 рішення Європейського суду з прав людини від 23.10.1996 у справі "Леваж Престасьон Сервіс проти Франції" ("Levages Prestations Services v. France", заява №21920/93) вказано, що, зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, роль якого обмежена перевіркою правильності застосування норм закону, процесуальні процедури у такому суді можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється після його розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції.
35. Введення процесуальних "фільтрів" не порушує права на доступ до суду, оскільки воно вже реалізоване шляхом розгляду справи судом першої інстанції та надалі - апеляційної інстанції.
36. Учасники судового процесу мають розуміти, що визначені підпунктами "а"-"г" пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України випадки є винятком із загального правила, і необхідність відкриття касаційного провадження у справі на підставі будь-якого з них потребує належних, фундаментальних, обґрунтувань як від заінтересованих осіб, так і від суду, оскільки інакше принцип правової визначеності буде порушено.
37. Верховний Суд дослідив та оцінив предмет і ціну позову, складність справи. Разом із тим, оскільки касаційна скарга не містить належних обґрунтувань, які могли б бути визнані такими, що підпадають під дію підпунктів "а" та / або "б" пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України, Скаржник не дотримався умов допуску до касаційного оскарження.
38. Касаційна скарга фактично зводиться до спроби переконати суд у необхідності переглянути зміст рішень, ухвалених судами попередніх інстанцій. Водночас Верховний Суд не може ставити під сумнів законність рішення суду лише тому, що Скаржник вважає його незаконним. Настання відповідних наслідків у разі ухвалення судового рішення не на користь позивача / відповідача є звичайним (передбачуваним) процесом.
39. З урахуванням викладеного, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Відповідача на постанову Північного апеляційного господарського суду від 28.05.2025, оскільки вона не підлягає касаційному оскарженню."
Проаналізувавши ухвалу Верховного Суду господарський суд дійшов висновку, що Верховний Суд не встановлював неможливість ініціювати судовий процес з приводу визнання договору недійсним, це є твердженням скаржника, яке оцінено Судом як недостатня підстава для відкриття касаційного оскарження, тому посилання відповідачки на висновок Верховного Суду, що це не є належним обґрунтуванням підпункту "б" пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України не мають значення для розгляду даного спору в суді першої інстанції.
При розгляді даної справи суд враховує практику Верховного Суду у справах з подібних правовідносин. На розгляді Верховного Суду перебувала справа № 925/181/20(925/256/23) за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Манеж" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Селена" про встановлення відсутнім права на стягнення орендної плати в межах справи № 925/181/20 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Селена". У постанові від 31.08.2023 у справі № 925/181/20(925/256/23) Верховний Суд встановив такі обставини справи. 29.03.2021 до господарського суду у межах справи №925/181/20 із позовом звернулось ТОВ "Селена" у особі його ліквідатора з вимогою: стягнути з ТОВ "Манеж" на користь ТОВ "Селена" кошти в сумі 117 000 грн. орендної плати, не сплаченої ТОВ "Манеж" у період пролонгації укладеного з ТОВ "Селена" договору оренди рекламних конструкцій від 27.12.2016 №271216 з 06.01.2018 до 23.03.2021. 31.08.2022 рішенням Господарського суду Черкаської області у справі №925/181/20(925/411/21) (залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 14.11.2022 та постановою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 17.01.2023) позов задоволено частково: стягнуто з ТОВ "Манеж" на користь ТОВ "Селена" кошти в сумі 108 000 грн. У подальшому ТОВ "Манеж" у межах справи № 925/181/20 про банкрутство ТОВ "Селена" подано позовну заяву від 16.02.2023 про визнання відсутнім у ТОВ "Селена" права на стягнення орендної плати з ТОВ "Манеж" за договором оренди рекламних конструкцій від 27.12.2016 № 271216 за період з 23.01.2018 до 05.01.2021. Суди першої та апеляційної інстанції відмовивши в позові виходили з того, що у справі №925/181/20(925/411/21) вже встановлено обставини відносно наявності у ТОВ "Селена" права на стягнення з ТОВ "Манеж" орендної плати за договором оренди (ст. 75 ГПК України). Таким чином, за висновком судів, за відсутності права на стягнення не міг би бути задоволеним позов про стягнення. Вимога "визнати відсутнім у ТОВ "Селена" права на стягнення орендної плати фактично є вимогою спростувати рішення Господарського суду Черкаської області від 31.08.2022 у справі №925/181/20(925/411/21) та суперечить п. 9 ч. 2 ст. 129 Конституції України, ст. 18 ГПК України. 
Розглянувши подану касаційну скаргу Верховний Суд у постанові від 31.08.2023 зазначив, що висновки судів попередніх інстанцій у цій справі про відмову в задоволенні позовних вимог ґрунтуються на тому, що спір між позивачем та відповідачем вже було вирішено в межах справи №925/181/20 (925/411/21) про стягнення з ТОВ "Манеж" на користь ТОВ "Селена" орендної плати за спірний період.
Колегія суддів вважала такі висновки судів першої та апеляційної інстанції у цій справі передчасними та вказала на те, що судам належало дослідити доводи сторін та подані на їх підтвердження докази щодо існування чи навпаки відсутності об`єктивної неможливості користування орендарем майном у спірний період та в залежності від встановлених обставин вирішити спір. 
Постановою від 31.08.2023 Верховний Суд постанову Північного апеляційного господарського суду від 14.06.2023 та рішення Господарського суду Черкаської області від 11.04.2023 у справі № 925/181/20(925/256/23) скасував, а справу № 925/181/20(925/256/23) передав на новий розгляд до Господарського суду Черкаської області.
Під час нового розгляду справи № 925/181/20(925/256/23) суд апеляційної інстанції позов задовольнив, визнав відсутнім у Боржника право на стягнення з Позивача орендної плати за Договором оренди, нарахованої за період з 23.01.2018 до 05.01.2021. У постанові від 28.11.2024 Верховний Суд зазначив, що під час нового розгляду справи господарські суди попередніх інстанцій згідно з вимогами статті 316 Господарського процесуального кодексу України врахували обов`язкові вказівки, що містяться в постанові Верховного Суду від 31.08.2023, щодо необхідності дослідження перелічених обставин з огляду на відсутність підстав вважати, що спір між Позивачем і Боржником уже було вирішено в межах справи №925/181/20 (925/411/21). При цьому за наслідками дослідження зазначених обставин саме апеляційний господарський суд дійшов обґрунтованого висновку щодо вирішення спору по суті.
Підсумовуючи викладене суд доходить висновку про необхідність дослідження у справі, що розглядається обставин вчинення спірного договору на предмет його фіктивності, незважаючи на існування рішення суду про стягнення заборгованості за таким Договором, оскільки за наведеними правовими висновками Верховного Суду, відсутні підстави вважати, що спір між позивачем та відповідачем вже вирішено в межах справи № 925/1262/24.
У даній справі позивач стверджує, що спірний Договір підлягає визнанню недійсним з підстав фіктивності, а оскільки між сторонами не вчинялися інші правочини, які могли б бути належною підставою для здійснення розрахунків, то з ОСОБА_1 на користь ТОВ "Завод Смілянська Хлодня" підлягають стягненню безпідставно отримані кошти в сумі 2 756 226 грн та 229 590,87 грн процентів за користування коштами (станом на 04.08.2025), що стало підставою для звернення до суду з цим позовом.
Розглядаючи спір суд враховує такі положення чинного законодавства.
Відповідно до ч. 1 ст. 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. 
Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. (п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України)
Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. (ч. 1 ст. 202 ЦК України)
Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. (ст. 509 ЦК України)
Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. (ч. 1 ст. 526 ЦК України)
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. (ч. 1 ст. 626 ЦК України)
Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. (ч. 1 ст. 627 ЦК України)
Договір є обов`язковим для виконання сторонами. (ст. 629 ЦК України)
За договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін. (ч. 1, 2 ст. 712 ЦК України)
За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. (ст. 655 ЦК України)
Предметом договору купівлі-продажу може бути майно (товар), яке є у продавця на момент укладення договору або буде створене (придбане, набуте) продавцем у майбутньому. (ч. 1 ст. 656 ЦК України)
Продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. Продавець повинен одночасно з товаром передати покупцеві його приналежності та документи (технічний паспорт, сертифікат якості тощо), що стосуються товару та підлягають переданню разом із товаром відповідно до договору або актів цивільного законодавства. (ст. 662 ЦК України)
Продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу. (ст. 663 ЦК України)
Обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: 1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; 2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов`язку передати товар. Товар вважається наданим у розпорядження покупця, якщо у строк, встановлений договором, він готовий до передання покупцеві у належному місці і покупець поінформований про це. Готовий до передання товар повинен бути відповідним чином ідентифікований для цілей цього договору, зокрема шляхом маркування. (ч. 1 ст. 664 ЦК України)
Вище суд встановив, що дійсно 08.07.2022 ФОП Тимошина Л.П. (Постачальник) та ТОВ "Завод Смілянська Хлодня" (Покупець) в особі виконувача обов`язків директора Кислої Олени Анатоліївни, підписали Договір поставки № 08/07/22-ПОСТ.
До справи додано копії видаткових накладних, підписаних ФОП Тимошиною Л.П. та в.о. директора ТОВ "Завод Смілянська Хлодня" Кислою О.А., які нібито підтверджують поставку товару позивачу на суму 1 842 147,60 грн.
У постанові від 05.12.2018 у справі № 915/878/16 Верховний Суд зауважив, що для з`ясування правової природи як господарської операції (спірної поставки), так і договору (укладенням якого опосередковувалося виконання цієї операції) необхідно вичерпно дослідити фактичні права та обов`язки сторін у процесі виконання операції, фактичний результат, до якого прагнули учасники такої операції, та оцінити зміни майнового стану, які відбулися у сторін в результаті операції. Зважаючи на принцип превалювання сутності над формою, судам слід було врахувати, що фактичне здійснення господарської операції повинно підтверджуватися, в тому числі, і реальним джерелом походження товару (його виробництва, попередньої купівлі тощо) в обсязі, зазначеному у первинному документі.
У постанові Верховного Суду від 03.02.2020 у справі №909/1073/17 зазначено, що визначальною ознакою господарської операції є те, що внаслідок її здійснення має відбутися реальний рух активів, отже, судам у розгляді справи належить досліджувати, окрім обставин оформлення первинних документів, наявність або відсутність реального руху такого товару (як-то: обставини здійснення перевезення товару, поставленого за спірною видатковою накладною, обставини зберігання та використання цього товару у господарській діяльності покупця).
Подібних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 06.11.2025 у справі №911/3091/23.
Суд бере до уваги, що Тимошина Л.П. зареєструвала свою діяльність як фізичної особи-підприємця, як встановлено судом вище, 07.07.2022, тоді як спірний Договір сторонами підписано 08.07.2022, тобто на наступний день.
Зазвичай пошук клієнтів, контрагентів, погодження умов співпраці займає певний час. ТОВ "Завод Смілянська Хлодня" здійснює господарську діяльність протягом тривалого проміжку часу, починаючи, як встановлено судом вище, з 07.09.2016, тобто на момент підписання спірного Договору - майже шість років. Вочевидь у підприємства, яке такий тривалий час здійснює господарську діяльність за достатньо вузьким спрямуванням (10.39 Інші види перероблення та консервування фруктів і овочів (основний), 10.20 Перероблення та консервування риби, ракоподібних і молюсків, 10.31 Перероблення та консервування картоплі, 46.31 Оптова торгівля фруктами й овочами, 77.39 Надання в оренду інших машин, устаткування та товарів, н.в.і.у., 81.29 Інші види діяльності із прибирання, 46.90 Неспеціалізована оптова торгівля, 52.10 Складське господарство, 52.24 Транспортне оброблення вантажів, 52.29 Інша допоміжна діяльність у сфері транспорту, 68.20 Надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна) є відповідна кількість контрагентів, з якими таке підприємство співпрацює.
При цьому відповідач у відповідях на питання позивача, зокрема, зазначила, що відповідач працював саме з позивачем, оскільки на момент укладення договору позивач не висував жорстких організаційних вимог - для позивача головною вимогою було відсутність судимостей, а також, щоб справно поставлявся товар, необхідний для переробки і виконання контрактів з третіми особами.
Таке твердження відповідача суперечить самим умовам підписаного Договору, оскільки відповідно до п. 3.1. останнього, Товар, який поставляється, має відповідати всім нормативним вимогам, що встановлені для такого Товару, а у випадках, що передбачені діючим законодавством, супроводжуватись копіями сертифікатів або іншим документом, який підтверджує якість, а відповідно до Специфікації до Договору, товар, зокрема, малина свіжа, повинен відповідати ДСТУ 7179:2010 "Малина свіжа. Технічні умови", яким передбачено, серед іншого, особливості відбору, транспортування та пакування плодів малини, для забезпечення яких відповідна особа - постачальник зобов`язана забезпечити наявність відповідних умов.
Зокрема, Специфікацією передбачено, що плоди малини зберігають не більше 1 доби з моменту збирання за температури від 5 градусів Цельсія до 10 градусів Цельсія та не більше 3 діб за температури від 0 градусів Цельсія до 1 градуса Цельсія і відносної вологості повітря (85 - 90) %.
З викладеного випливає необхідність наявності у відповідача приміщень, які б забезпечили можливість зберігання товару до моменту його передачі позивачу при вказаній у Специфікації температурі, та, зважаючи на значний обсяг поставки малини Тимошиною Л.П. за один день, відповідно до однієї видаткової накладної (до прикладу за видатковою накладною від 11.10.2022 № 1435 остання нібито поставила позивачу 3 568,05 кг малини свіжої, а за видатковою накладною від № 16 від 12.10.2022 - 6 793,15 кг малини свіжої), такі приміщення повинні вміщувати значний обсяг товару.
Крім того, відповідно до Специфікації, передбачені вимоги пов`язані з безпечністю харчових продуктів критерії прийнятності або специфікації закуповуваних матеріалів та інгредієнтів, пов`язані з їх використанням за призначеністю: посвідчення про якість та (або) протокол досліджень (з даними про вміст тяжких металів, радіонуклідів, токсичних елементів, нітратів та пестицидів), з викладеного випливає необхідність існування у відповідача можливості надання посвідчення про якість та (або) протоколу дослідження товару.
Оскільки Тимошина Л.П. стверджує, що товар, який був поставлений позивачу, був придбаний у населення найближчих населених пунктів Смілянської територіальної громади, в останньої повинна була бути можливість проведення (забезпечення проведення) відповідних досліджень на наявність тяжких металів, радіонуклідів, токсичних елементів, нітратів та пестицидів придбаного у населення товару та, відповідно, самі посвідчення чи протоколи досліджень.
Предметом спірного Договору було постачання малини, помідорів черрі, капусти цвітної та печериць, тобто продукції, вирощування якої за звичайних умов переважно має сезонний характер.
При цьому сезон збору, до прикладну, малини, постачання якої переважно і нібито здійснювалось відповідачем, в центральній Україні зазвичай розпочинається наприкінці червня - на початку липня для літніх сортів і триває до холодів (середина жовтня) для ремонтантної малини, причому пік плодоношення часто припадає на серпень.
Водночас поставки малини свіжої відповідачем здійснено 11.10.2022 в кількості 3 568,05 кг та 12.10.2022 в кількості 6 793,15 кг, що загалом становить 10 361,2 кг, тобто більше 10 тонн малини свіжої відповідач поставив позивачу наприкінці сезону збору такої малини. При цьому відповідач зазначає, що товар, що був поставлений позивачу, був придбаний у населення найближчих населених пунктів Смілянської територіальної громади, тобто не в підприємців, які займаються вирощуванням малини в тепличних умовах, чи промислових масштабах, що ставить під сумнів можливість збору такої кількості малини протягом декількох днів, зважаючи на те, що як зазначено вище, відповідно до Специфікації, строк зберігання малини свіжої становить не більше 1 доби з моменту збирання за температури від 5 градусів Цельсія до 10 градусів Цельсія та не більше 3 діб за температури від 0 градусів Цельсія до 1 градуса Цельсія і відносної вологості повітря (85 - 90) %.
При цьому таку кількість товару необхідно було відповідно до п. 2.1. Договору поставити на склад та/або пункт приймання позивача за адресою: 20731, Черкаська область, с. Холоднянське, вул. Ржевська, буд. 24-Б чи за іншою адресою, визначеною за погодженням сторін.
Щодо наявності транспортних засобів для перевезення такої кількості товару відповідач зазначає, що за домовленістю з тодішнім керівництвом позивача, для поставок товару, на підставі усного договору найму кілька разів використовувався транспортний засіб, належний позивачу - фургон-рефрижератор Мерседес Віто, червоного кольору, державний номер НОМЕР_1 , а відповідачем було здійснено витрати на заправку пальним та амортизаційні витрати.
Проте стверджуючи про такі обставини відповідач не надає суду жодних доказів на їх підтвердження, до прикладу, доказів перерахування позивачу грошових коштів на відшкодування амортизаційних втрат чи витрат на заправку пальним, здійснення взаємного зарахування сторонами таких витрат позивача в рахунок оплати поставленого товару.
Тимошина Л.П. стверджує, що при виконанні договору поставки № 08/07/22-ПОСТ від 08.07.2022 вона використовувала складські приміщення, зокрема, морозильну камеру, що знаходиться за адресою: Черкаська обл., Черкаський р-н, селище Холоднянське, вул. Ржевська, 24-Б. Вказані приміщення були орендовані позивачем у іншої юридичної особи для здійснення своєї основної господарської діяльності. За домовленістю з тодішнім керівництвом позивача, відповідачу були надані в користування вищевказані приміщення, для накопичення товару, про що укладено Договір позички приміщення - вказаний договір був підготовлений позивачем і підписаний з боку відповідача. Однак, відповідачу її примірник, з підписом позивача, не було повернуто.
Суд враховує, що відповідач, стверджуючи про вказані обставини, знову ж таки не надає суду жодних доказів на підтвердження викладеного. З урахуванням навіть неповернення відповідачу її примірника договору позички, остання не надала суду доказів здійснення сплат за таким договором чи зарахування таких сплат в рахунок вартості поставленого останньою товару.
З урахуванням твердження відповідача про те, що чинне законодавство не встановлювало для відповідача обов`язку підтверджувати документами (в тому числі первинними документами) витрати на придбання товарів/послуг, а лише вести облік доходів у довільній формі, відповідач могла б підтвердити вчинення таких операцій, до прикладу банківськими виписками по її рахунку.
При цьому суд бере до уваги, що окрім малини свіжої відповідач нібито здійснювала постачання малини свіжої гріс, малини с/м (10) гріс, малини с/м (10) 90/10, капусти цвітної с/м (25) 1 сорт (20-40 мм), печериць с/м (20) (слайс), помідорів черрі с/м (25) 2 сорт, суміші овочевої "Рагу овочеве" (10) "Інвест В".
Малина "гріс" - це заморожена або сублімована ламана ягода, яка часто використовується у кондитерській промисловості, випічці, джемах та компотах. Це категорія, що складається зі шматочків, ідеальних для переробки.
Малина с/м "гріс" - це заморожена крихта або зерна малини, отримані шляхом шокової заморозки (до -35 градусів Цельсія) та механічного подрібнення, що зберігають аромат і смак свіжої ягоди. Цей продукт ідеально підходить для кондитерських виробів, джемів, смузі, соусів та напоїв, оскільки не потребує цілої ягоди.
Крім того, відповідно до Специфікації до Договору, підготування та/або оперування перед використанням або обробленням товару включає сортування та заморожування.
Із викладеного випливає, що, зокрема, малина "гріс" потребує особливого виду обробки, враховуючи те, що такої малини свіжої відповідач нібито поставила позивачу 11.10.2022 - 285,55 кг та малини свіжомороженої - 03.11.2022 - 2 175 кг (більше ніж 2 тонни), 15.11.2022 - 200 кг, 28.12.2022 - 430 кг, очевидно що для переробки такої кількості малини, необхідно було залучення додаткових механізмів, зокрема, для її шокового заморожування (зниження температури продукту до -18 градусів Цельсія -40 градусів Цельсія за 30 - 240 хвилин) та додаткових працівників.
Водночас відповідач стверджує, що населення, яке поставляло сировину, здійснювало поставку власними силами, а всі інші дії Тимошина Л.П. здійснювала сама.
Суд звертає увагу, що якщо припустити, що відповідач дійсно використовувала за договором позички приміщення позивача, зокрема, морозильну камеру, то перед заморожуванням вказану кількість малини (7 710,65 кг), помідорів черрі (36 кг) необхідно було попередньо відсортувати підготувати до заморожування: помити, висушити, малину "гріс" - подрібнити, печериці (слайс) у кількості 12 кг порізати, так само, як і суміш овочеву "Рагу овочеве" у кількості 190 кг.
В такій кількості продукція, нібито поставлена позивачу, виходить до меж промислових масштабів, при цьому, за твердженням Тимошиної Л.П., перероблена лише нею. Такі твердження відповідача не підкріплені жодними доказами.
Суд зауважує, що як встановлено вище, ТОВ "Завод Смілянська Хлодня" здійснює господарську діяльність протягом тривалого проміжку часу, починаючи, як встановлено судом вище, з 07.09.2016, тобто на момент підписання спірного Договору - майже шість років. Вочевидь у підприємства, яке такий тривалий час здійснює господарську діяльність за достатньо вузьким спрямуванням є відповідна кількість контрагентів, з якими таке підприємство співпрацює.
При цьому, укладаючи спірний Договір з фізичною особою-підприємцем, яка здійснює підприємницьку діяльність лише один день, підприємство, за твердженням Тимошиної Л.П., надає останній за договором позички складські приміщення, до цього взяті в оренду та не повертає останній її примірник підписаного договору та за усним договором надає останній в користування власний транспортний засіб, не ставлячи при цьому жодних умов окрім відсутності судимості.
З викладеного випливає явна зацікавленість керівництва підприємства у співпраці із вказаною фізичною особою-підприємцем.
Крім того, суд звертає увагу, що як встановлено вище, за підписаними видатковими накладними відповідач нібито поставила позивачу товар на загальну суму 1 842 147,60 грн, тоді як всього за наданими позивачем платіжними інструкціями, підприємство позивача перерахувало відповідачу загалом 2 756 226 грн.
Проте Тимошина Л.П. жодним чином не пояснює здійснення таких сплат на її рахунок, побіжно повідомляючи про наявність інших договорів, окрім передбачених спірним Договором, проте не надаючи їх і не називаючи навіть про що такі договори, за якими позивач здійснював сплати на її користь.
Твердження Тимошиної Л.П. про те, що іноді в процесі реалізації договірних відносин позивач періодично здійснював оплати в довільному порядку суд оцінює критично, оскільки, як стверджує остання, вона не виготовляла продукцію, яку постачала позивачу, а закуповувала її, тобто для здійснення таких закупівель у значних обсягах, необхідна була наявність оборотних грошових коштів, при цьому, навряд чи здійснення оплати в довільній формі могло б влаштувати продавця, зважаючи на те, що між сторонами вперше виникли договірні відносини.
Також суд зауважує, що останній платіж позивачем на користь відповідача здійснено 21.04.2023 відповідно до платіжної інструкції № 3893 на суму 6 200 грн, а 19.05.2023, згідно з Витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, зареєстровано припинення діяльності фізичної особи-підприємця Тимошиної Л.П., а 31.07.2023, згідно з інформацією із загальнодоступного сервісу Опендатабот, внесено зміни про керівника ТОВ "Завод Смілянська Хлодня", відповідно до яких, керівником підприємства став Ворона А.Л. Після чого здійснення сплат позивачем на рахунок Тимошиної Л.П. припинилось.
Суд враховує позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 25.09.2025 у справі № 927/1455/23 про те, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи.
Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17).
Доводячи реальність господарської операції з поставки спірного товару Тимошина Л.П. покликається лише на сам факт наявності Договору, Специфікації до нього, видаткових накладних та акта звірки, однак не надає жодних інших доказів, зокрема, щодо походження такого товару - доказів, як б підтверджували факт його придбання чи виготовлення (наявність відповідних сертифікатів якості, виробничих потужностей тощо), доказів перевезення відповідного товару, тобто доказів фактичного руху активів по ланцюгу постачання товару, будь-яких документальних доказів.
Також Тимошина Л.П. не надає доказів на підтвердження того, що між нею та позивачем укладено договір позички приміщення та договір найму транспортного засобу.
Із врахуванням принципу змагальності і такого стандарту доказування як "вірогідність доказів", суд доходить висновку, що відповідач мала можливість доводити факт поставки товару позивачу іншими доказами, що включало б факти фізичної наявності товару в останньої у спірний період та фактичного руху, проте відповідачка таких доказів суду не надала.
Щодо посилання Тимошиної Л.П. на постанову Північного апеляційного господарського суду у справі № 925/1262/24 від 28.05.2025, якою встановлено реальний характер господарських операцій між позивачем та відповідачем, суд зауважує, що як встановлено вище, предметом розгляду у вказаній справі не було дослідження умов Договору на наявність ознак фіктивності, відтак такі обставини судом не було встановлено, а висновок суду про реальний характер господарських операцій випливав з дійсного на той момент спірного Договору, який недійсним судом не визнавався. Враховуючи правові позиції Верховного Суду у справі № 925/181/20(925/256/23), що викладені у постановах від 31.08.2023 та від 28.11.2024, розглядаючи даний спір у суду відсутні підстави вважати, що спір між сторонами вже вирішено у справі № 925/1262/24, що проаналізовано вище.
Щодо тверджень Тимошиної Л.П. про те, що на виконання судового рішення у справі № 925/1262/24 видано відповідний наказ Господарського суду Черкаської області, на підставі якого 05.09.2025 відкрито виконавче провадження № 79027379, в рамках якого позивач вже здійснив певні погашення, що свідчить про визнання позивачем боргу перед відповідачем, суд зазначає, що на підтвердження вказаних обставин відповідач надала суду копію повідомлення про зарахування 6,43 грн ВДВС у місті Смілі ЧР ЧО ЦМУМЮ із коментарем: борг від ТОВ "Завод Смілянська Хлодня" ЄДРОПУ: 40817035; ВП №79027379; Кошти за ВД, стягнуті на користь стягувача.
З викладеного випливає, що переказ таких коштів здійснено не добровільно позивачем, всупереч твердженням Тимошиної Л.П., а відділом примусового виконання рішень, тобто таке перерахування здійснено примусово шляхом списання коштів з наявних рахунків позивача і жодним чином не свідчить про визнання позивачем боргу перед відповідачем.
Загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України)
Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. (ч. 3 ст. 13 ЦК України)
Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. (ч. 1 ст. 203 ЦК України)
Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. (ст. 204 ЦК України)
Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків. Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Угода може бути визнана недійсною лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Отже, в кожній справі про визнання угоди недійсною суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків. (постанова Верховного Суду від 15.05.2020 у справі № 904/3938/18)
Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). (ч. 3 ст. 215 ЦК України)
Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). (ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України)
З урахуванням викладеного недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб`єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.
Статтею 234 ЦК України передбачено, що фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законом.
Фіктивний правочин є недійсним незалежно від мети його укладення, оскільки сторони не мають на увазі настання правових наслідків, що породжуються відповідним правочином. Таким може бути визнаний будь-який правочин, в тому числі нотаріально посвідчений. Якщо сторонами не вчинено ніяких дій на виконання фіктивного правочину, господарський суд приймає рішення лише про визнання фіктивного правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі коли на виконання правочину було передано якесь майно, такий правочин не може розцінюватися як фіктивний. Саме лише невчинення сторонами тих чи інших дій на виконання правочину не означає його фіктивності. Визнання фіктивного правочину недійсним потребує встановлення господарським судом умислу його сторін.
З урахуванням того, що фіктивний правочин не спрямований на набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків, він не створює цивільно-правових наслідків незалежно від того, чи він був визнаний судом недійсним. У розгляді відповідних справ суд має враховувати, що ознака фіктивності має бути притаманна діям усіх сторін правочину. Якщо хоча б одна з них намагалася досягти правового результату, то даний правочин не може визнаватися фіктивним. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що всі учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент його вчинення.
Наявність умислу у сторін угоди означає, що вони усвідомлювали або повинні були усвідомлювати протиправність угоди, що укладалася, та сторони прагнули або свідомо допускали ненастання правових наслідків, обумовлених договором.
Отже, для визнання зобов`язання таким, що вчинене фіктивно, закон вимагає наявність таких умов: вина осіб, що проявляється у формі умислу, який спрямований на вчинення фіктивного договору; такий умисел повинен виникнути у сторін до моменту укладення договору; метою укладення такого договору є відсутність правових наслідків, обумовлених договором.
Відсутність хоча б однієї з цих умов не дає підстав стверджувати, що зобов`язання вчинялося фіктивно.
Відповідна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 28.02.2018 у справі № 909/330/16, від 15.05.2020 у справі № 904/3938/18, від 15.06.2021 у справі № 922/2495/20.
Згідно з правовою позицією, викладеною у постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 07.12.2018 у справі № 910/7547/17, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише "про людське око", знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків, які встановлені законом для цього виду правочину.
При цьому суд враховує, що у постанові від 03.07.2019 у справі № 369/11268/16-ц Велика Палата Верховного Суду виснувала, що відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.
Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.
У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.
Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.
Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.
Саме такі правові висновки зроблені у постановах Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року (провадження № 6-1873цс16), від 23 серпня 2017 року у справі 306/2952/14-ц та від 09 вересня 2017 року у справі № 359/1654/15-ц, де вказано про неправильність застосування судами попередніх інстанцій статей 203, 215, 234 ЦК України у спорах, що виникли із договорів дарування нерухомого майна, укладених сторонами, які є близькими родичами, без перевірки, чи передбачали ці сторони реальне настання правових наслідків, обумовлених спірними правочинами; чи направлені дії сторін договорів на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, зокрема чи продовжував дарувальник фактично володіти та користуватися цим майном.
Велика Палата Верховного Суду вказала, що не вбачає підстав для відступу від цих висновків.
Дослідивши висновки Верховного Суду України, на які здійснено покликання Великою Палатою Верховного Суду у згаданій постанові господарський суд встановив таке.
У постанові від 09.08.2017 (категорія справи № 359/1654/15-ц), від 23.08.2017 (категорія справи № 306/2952/14-ц), від 19.10.2016 (категорія справи № 2/202/7607/14-ц) визнавалися недійсними як фіктивні договори дарування. Верховний Суд України у цих постановах зазначав, що установивши, що спірні договори дарування нерухомого майна уклали сторони, які є близькими родичами, суди не надали належної оцінки цій обставині та не перевірили, чи передбачали ці сторони реальне настання правових наслідків, обумовлених спірними правочинами; чи направлені дії сторін договорів на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, зокрема чи продовжував дарувальник фактично володіти та користуватися цим майном; суди не встановили чи відповідач, відчужуючи належне йому нерухоме майно своєму родичу, був обізнаний про судове рішення про стягнення з нього заборгованості.
Тобто у згаданих вище постановах Верховний Суд України встановив, що у всіх вищезгаданих справах сторони укладаючи договори дарування мали на меті не реальне виконання договору відповідно до його змісту, а фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення. Така правова позиція підтримана, як вище зазначено Великою Палатою Верховного Суду.
У постанові від 27.02.2018 у справі № 910/4088/17 про визнання договору купівлі-продажу недійсним Верховний Суд, залишаючи без змін рішення попередніх інстанцій, якими позов задоволено повністю встановив, що рішення місцевого господарського суду мотивовано тим, що, внаслідок укладення оспорюваного правочину, було порушено права позивача, як продавця нерухомого майна, оскільки майно фактично вибуло з власності позивача на користь відповідача за фіктивним правочином, сторони при його укладенні діяли умисно, внаслідок чого укладення договору купівлі - продажу від 06.01.2015 не мало на меті настання правових наслідків. При цьому, господарським судом першої інстанції встановлено умисел обох сторін оспорюваного правочину (і продавця, в особі колишнього керівника, і відповідача, як покупця) приховати справжні наміри учасників правочину, який полягав в уникненні звернення стягнення на майно в процесі виконання судового рішення про стягнення заборгованості та виведення нерухомості з власності позивача. При цьому, господарські суди встановили неоплату ТОВ "Тімсен" вартості проданого за спірним договором майна у сумі 2 585 872,90 грн (до 06.06.2015), а також неповну оплату сформованого позивачем податкового зобов`язання на сплату ПДВ у сумі 1 407 343,00 грн, яке виникло внаслідок відчуження належного позивачу нерухомого майна, і з якого погашено лише 571 126,28 грн. Таким чином, встановлені господарськими судами попередніх інстанцій обставини вказують на те, що оспорюваний правочин не був спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, свідчать про умисел обох сторін оспорюваного правочину (і продавця, в особі колишнього керівника, і відповідача, як покупця) приховати справжні наміри учасників правочину, а саме виведення нерухомості з власності позивача.
Верховний Суд у складі суддів Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 07.12.2018 у справі № 910/7547/17 про визнання договору недійсним виснував, що у судовій практиці договір, укладений з метою уникнути виконання грошового зобов`язання, кваліфіковано як фіктивний у справах за позовами осіб, на шкоду чиїм майновим інтересам відповідачами у цих справах були за твердженнями позивачів вчинені відповідні правочини (постанови Верховного Суду України від 19.10.2016 у справі № 6-1873цс16, від 23.08.2017 у справі № 306/2952/14-ц, від 09.09.2017 у справі № 359/1654/15-ц). Отже такі правочини можуть вважатись фіктивними правочинами.
У зв`язку з цим Суд не вважає за необхідне відступати від правового висновку Верховного Суду щодо застосування норми статті 234 Цивільного кодексу України, викладеного у раніше ухваленій постанові Верховного Суду від 27 лютого 2018 року у справі № 910/4088/17, про те, що може бути визнаний фіктивним договір купівлі-продажу з тих підстав, що він не був виконаний з боку покупця в частині оплати придбаного майна, а справжньою метою укладення договору було штучне виведення ліквідної нерухомості з власності продавця на користь пов`язаної особи з метою уникнення звернення стягнення на майно за договором кредиту.
У постанові від 16.10.2024 у справі № 908/1336/23(908/3008/23) про визнання договору зберігання недійсним, Верховний Суд залишив в силі постанову апеляційної інстанції про задоволення позову, підтвердивши, що сторони не вчиняли ніяких дій на виконання договору зберігання, що є ознакою фіктивного правочину. Умисел сторін спірного правочину спрямований на створення фіктивної заборгованості з метою подальшого порушення у справі про банкрутство.
У постанові від 22.10.2024 у справі № 910/3398/23 про визнання договору про надання послуг недійсним Верховний Суд направляючи справу на новий розгляд зазначив що за наведеного позивачем обґрунтування позову, зокрема: щодо невідповідності волі та волевиявлення директора Товариства при укладанні Договору про надання послуг (укладання спірного Договору лише як інструменту виведення відповідачем коштів з рахунку позивача для власних потреб); щодо відсутності доказів фактичного виконання сторонами його умов (доказів надання відповідачем послуг за попереднім запитом та у встановленій замовником формі, передбачених Договором) у тому числі і щодо невідповідності вчинених сторонами дій на виконання умов спірного Договору (складання і підписання Акта наданих послуг і проведення розрахунків за вказаним Актом всупереч умовам пунктів 1.1, 3.1 Договору), за відсутності надання судами належної оцінки означеним вище доводам, оскаржувані судові рішення не можуть вважатися законними та обґрунтованими. 
У постанові від 03.02.2026 у справі № 910/12031/24 про визнання договору надання послуг недійсним і застосування наслідків недійсності правочину Верховний Суд, передаючи справу на новий розгляд виснував, зокрема, що відмовляючи у задоволенні цього позову, суди попередніх інстанцій належним чином не здійснили аналізу ст.ст. 203, 234, 235 ЦК України, не врахували висновків Верховного Суду щодо їх застосування; в повному обсязі не дослідили наявні у справі докази відповідно до вимог ст. 86 ГПК України, зокрема, оспорюваний договір, акт наданих послуг від 15.12.2021, платіжні інструкції; достеменно не перевірили доводи позивача щодо: невідповідності волі та волевиявлення директора АО "Лукас Лігал" (наразі позивач) при укладанні договору про надання послуг (що оспорюваний договір було укладено лише як інструмент для виведення відповідачем коштів з рахунку позивача для власних потреб); відсутності доказів фактичного і реального виконання сторонами його умов (доказів надання відповідачем послуг за попереднім запитом та у встановленій замовником формі, передбачених договором) у тому числі і щодо невідповідності вчинених сторонами дій на виконання умов оспорюваного договору (серед іншого те, що єдиний акт наданих послуг складений 15.12.2021, а оплата за ним відбулася 18.11.2021, що не узгоджується із п.п. 1.1, 3.1 договору, а щодо послуг за 2022 рік, то взагалі відсутні будь-які акти щодо їх надання і яких саме); що укладання сторонами оспорюваного правочину не спрямоване на реальне настання правових наслідків.
Зі змісту досліджених постанов Верховного Суду, в тому числі Великої Палати Верховного Суду, Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду випливає, що фіктивними визнаються правочини, в яких не здійснюється чи то надання послуг, ти то надання послуг зі зберігання, чи то сплата коштів за отримане майно, водночас іншою стороною здійснюється відповідно сплата коштів за ненадані послуги, сплата коштів за ненадані послуги зі зберігання, отримання нерухомого майна при несплаті коштів (договори купівлі-продажу, договори дарування). Відтак у справі, що розглядається суд, встановивши, що відповідач не здійснювала поставку товару, проте отримувала кошти, як вона стверджує саме за ці поставки, хоча в призначенні платежів зазначено "за послуги" і такі сплати не відповідають ні датам поставки, ні сумам, які зазначені у видаткових накладних, дійшов висновку, що спірний договір є фіктивним, укладений не з метою його виконання щодо дійсної поставки товару, а з метою виведення грошових активів з рахунків позивача на користь відповідача.
Отже суд встановив, що 08.07.2022 ФОП Тимошина Л.П. та виконувач обов`язків директора ТОВ "Завод Смілянська Хлодня" Кисла Олена Анатоліївна, підписали Договір поставки № 08/07/22-ПОСТ, на виконання якого підписали видаткові накладні: від 11.10.2022 № 1435, від 11.10.2022 № 15, від 12.10.2022 № 16, від 03.11.2022 № 18, від 15.11.2022 № 19, від 28.11.2022 № 20, від 03.12.2022 № 21, від 04.12.2022 № 22, від 05.12.2022 № 23, від 05.12.2022 № 24, від 28.12.2022 № 27, який фактично не міг бути виконаний з огляду на реальну відсутність у відповідача сировини, яка підлягала переробці (доказів її вирощування або придбання), обладнання для виробництва замороженої харчової продукції, яке дозволяє виконувати сортування, очистку, сушіння, заморозку, пакування продукції (доказів його оренди), складських приміщень з холодильним обладнанням для зберігання сировини та готової замороженої продукції (доказів їх оренди), вантажного автотранспорту (власного або найманого), працівників для виконання робіт, які неможливо виконати самотужки.
Жодного доказу на спростування вказаного Тимошина Л.П. суду не надала, окрім власних тверджень, що з урахуванням принципу змагальності (який, як уже встановлено судом, з урахуванням позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 25.09.2025 у справі № 927/1455/23, не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує) підлягало доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.
Дослідивши докази, які містяться в матеріалах справи, суд встановив і дійшов висновку, що спірний Договір, підписаний ФОП Тимошиною Л.П. та Кислою О.А. є фіктивним, вчиненим умисно та без наміру створення правових наслідків - реального постачання товару ТОВ "Завод Смілянська Хлодня", які обумовлювалися цим правочином, з метою легалізації коштів, що безпідставно перераховувались ТОВ "Завод Смілянська Хлодня" на рахунок ФОП Тимошиної Л.П., тобто укладення спірного Договору є лише інструментом виведення відповідачем коштів з рахунку позивача для власних потреб, відповідачка, уклавши такий Договір отримала формальну підставу не повертати виведені на її рахунок грошові кошти.
Фіктивний правочин визнається судом недійсним. (ч. 2 ст. 234 ЦК України)
Нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. (ч. 1 ст. 236 ЦК України)
Підсумовуючи викладене, суд задовольняє вимогу позивача про визнання недійсним з підстав фіктивності Договору поставки № 08/07/22-ПОСТ від 08.07.2022 та визнає недійсним вказаний Договір з моменту його вчинення.
Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. (ч. 1 ст. 216 ЦК України)
Позивач заявив до стягнення з Тимошиної Л.П. 2 756 226 грн безпідставно отриманих грошових коштів.
Суд враховує, що відповідно до ч. 1, 3 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 26.06.2018 у справі № 910/9072/17 висловила позицію, що згідно з п. 3 ч. 3 ст. 1212 ЦК України, положення глави 83 цього Кодексу застосовуються також до вимог про повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні. Однак, необхідною умовою для цього є відсутність або відпадіння достатньої правової підстави.
Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом в постановах від 02.08.2018 у справі № 910/15363/17, від 10.08.2018 у справі № 910/22442/16.
Суд погоджується із позицією позивача, що кошти, які сплачувались позивачем на рахунок відповідача не відповідають по датам, строкам, сумам та призначенню платежу тим сумам, які зазначені у видаткових накладних та мали бути сплачені на виконання умов Договору.
Водночас суд не погоджується із думкою позивача, що всі перераховані кошти позивачем відповідачу підлягають поверненню у зв`язку із визнанням Договору недійсним з огляду на його фіктивність. Так у справі № 925/1262/24 Тимошина Л.П. стверджувала, що позивач перерахував їй на виконання умов Договору лише 1 627 826 грн. За результатами розгляду справи № 925/1262/24 з позивача на користь Тимошиної Л.П. стягнуто ще 214 321,60 грн.
У судовому засіданні під час розгляду справи по суті, представник позивача підтвердив, що до заборгованості, яка пред`явлена до стягнення у справі № 925/998/25 не входить сума в розмірі 214 321,60 грн, яка стягнута з нього відповідно до постанови Північного апеляційного господарського суду від 28.05.2025 у справі № 925/1262/24.
У видаткових накладних загальна сума складає 1 842 147,60 грн (1 627 826 грн + 214 321,60 грн). 
Отже суд доходить висновку, що безпідставно перераховані позивачем відповідачу кошти в сумі 1 627 826 грн підлягають поверненню. 
Щодо інших сум, які перераховувались позивачем відповідачу, то в межах цієї справи суд не встановлював підставу їх перерахування, її існування чи неіснування. Також суд зазначає, що сама по собі відсутність іншого письмового Договору не є достатньою підставою для визнання безпідставності здійснення перерахування коштів позивачем відповідачу у 2022-2023 роках із призначення платежу "за послуги, згідно договору". 
Таким чином у Тимошиної Л.П. відсутні правові підстави для зберігання коштів у розмірі 1 627 826 грн, сплачених позивачем нібито на підставі Договору, який визнано судом недійсним.
На підставі викладеного суд доходить висновку, що Тимошина Л.П. зобов`язана повернути позивачу кошти у сумі 1 627 826 грн. В решті позову в частині стягнення безпідставно отриманих грошових коштів у сумі 1 128 400 грн суд відмовляє.
Також позивач заявив вимогу про стягнення з ФОП Тимошиної Л.П. 229 590,87 грн процентів за користування безпідставно отриманими коштами (станом на 04.08.2025).
Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. (ч. 2 ст. 625 ЦК України)
Формулювання ст. 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому три проценти річних не є неустойкою у розумінні положень ст. 549 ЦК України.
Таким чином, за змістом наведеної норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та три проценти річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Положення ст. 625 ЦК України поширюють свою дію на всі види грошових зобов`язань, а тому в разі прострочення виконання зобов`язання, зокрема, щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених грошей нараховуються три проценти річних від простроченої суми, відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України.
Передбачений ч. 2 ст. 625 ЦК України обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми виникає виходячи з наявності самого факту прострочення, який у цій справі має місце з моменту безпідставного одержання відповідачем грошових коштів позивача.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.02.2024 у справі №910/3831/22, в якій зазначено про те, що зобов`язання повернути безпідставно набуте майно виникає в особи безпосередньо з норми статті 1212 ЦК України на підставі факту набуття нею майна (коштів) без достатньої правової підстави або факту відпадіння підстави набуття цього майна (коштів) згодом. Це зобов`язання не виникає з рішення суду. Судове рішення, в цьому випадку, є механізмом примусового виконання відповідачем свого обов`язку з повернення безпідставно отриманих коштів, який він не виконує добровільно.
Дослідивши розрахунок 3 % річних, здійснений позивачем, суд встановив, що позивач здійснює нарахування відповідно до кожної платіжної інструкції, за якою було здійснено перерахування коштів Тимошиній Л.П. на суму 2 756 226 грн.
Водночас вище суд встановив, що Тимошина Л.П. зобов`язана повернути позивачу кошти у сумі 1 627 826 грн.
Суд встановив, що з огляду на те, що всі надані платіжні інструкції містять зазначення про призначення платежу "За послуги, згідно договору, без ПДВ", лише платіжна інструкція від 30.09.2022 № 3192 на суму 250 000 грн відрізняється призначенням платежу - "за свіжі ягоди, згідно рах. б/н від 30.09.2022р., без ПДВ", такі оплати здійснені не у відповідності до дат і сум видаткових накладних.
Позивач стверджує, що відповідно до пункту 4.3 Договору покупець був зобов`язаний оплатити партію товару протягом 30 календарних днів від дня поставки та попередня оплата спірним договором не передбачена, позивач міг оплачувати товар за спірним договором не раніше дня поставки. Поставка перших двох партій товару була оформлена видатковими накладними № 1435, № 15 від 11.10.2022.
Таким чином суд вважає належним нарахування 3 % річних в межах грошової суми, яка, як встановлено судом вище, зазначена відповідачкою, як така що перерахована позивачем відповідачці на виконання Договору, який визнано судом недійсним - 1 627 826 грн та зазначає відповідний розрахунок 3 % річних в межах заявлених позивачем за платіжними інструкціями, відповідно до яких сплати було здійснено після підписання першої видаткової накладної (на загальну суму 1 100 026 грн) та, враховуючи, що відповідачка стверджувала під час розгляду справи № 925/1262/24, що за Договором їй сплачено 1 627 826 грн суд враховує також і платежі, які здійснені найближче до дати видаткової накладної від 11.10.2022, всього на суму 527 800 грн, що разом складає суму 1 627 826 грн:
від 28.09.2022 № 3162 на суму 77 300 грн за 29.09.2022 - 04.08.2025 - 6 607,56 грн;
від 28.09.2022 № 3166 на суму 500 грн за 29.09.2022 - 04.08.2025 - 42,74 грн;
від 30.09.2022 № 3192 на суму 250 000 грн за 01.10.2022 - 04.08.2025 - 21 328,77 грн;
від 06.10.2022 № 3233 на суму 200 000 грн за 07.10.2022 - 04.08.2025 - 16 964,38 грн;

від 13.10.2022 № 3278 на суму 80 000 грн за 14.10.2022 - 04.08.2025 - 6 739,73 грн;
від 19.10.2022 № 3317 на суму 100 000 грн за 20.10.2022 - 04.08.2025 - 8 375,34 грн;
від 27.10.2022 № 3380 на суму 70 000 грн за 28.10.2022 - 04.08.2025 - 5 816,71 грн;
від 27.10.2022 № 3394 на суму 18 100 грн за 28.10.2022 - 04.08.2025 - 1 504,04 грн;
від 03.11.2022 № 3412 на суму 100 000 грн за 04.11.2022 - 04.08.2025 - 8 252,05 грн;
від 08.12.2022 № 3598 на суму 114 000 грн за 09.12.2022 - 04.08.2025 - 9 079,40 грн;
від 27.12.2022 № 3711 на суму 33 726 грн за 28.12.2022 - 04.08.2025 - 2 633,40 грн;
від 26.01.2023 № 3884 на суму 180 000 грн за 27.01.2023 - 04.08.2025 - 13 610,96 грн;
від 30.01.2023 № 3473 на суму 8 000 грн за 31.01.2023 - 04.08.2025 - 602,30 грн;
від 27.02.2023 № 3589 на суму 10 000 грн за 28.02.2023 - 04.08.2025 - 729,86 грн;
від 24.03.2023 № 3747 на суму 10 000 грн за 25.03.2023 - 04.08.2025 - 709,32 грн;
від 24.03.2023 № 3733 на суму 100 000 грн за 25.03.2023 - 04.08.2025 - 7 093,15 грн;
від 30.03.2023 № 3777 на суму 200 000 грн за 31.03.2023 - 04.08.2025 - 14 087,67 грн;
від 13.04.2023 № 3837 на суму 70 000 грн за 13.04.2023 - 04.08.2025 - 4 855,89 грн;
від 21.04.2023 № 3893 на суму 6 200 грн за 22.04.2023 - 04.08.2025 - 425,51 грн.
Отже, вимога позивача про стягнення з Тимошиної Л.П. процентів за користування безпідставно отриманими коштами підлягає частковому задоволенню в сумі 129 458,78 грн.
Підсумовуючи викладене суд частково задовольняє позовні вимоги про стягнення з Тимошиної Л.П. 1 627 826 грн безпідставно отриманих коштів та 129 458,78 грн процентів за користування безпідставно отриманими коштами.
На підставі п. 1 ч. 1 ст. 129 ГПК України судовий збір за немайнову вимогу покладається на Тимошину Л.П. та на підставі п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України судовий збір за майнову вимогу покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Керуючись ст. 74, 76-77, 129, 233, 236-241, 326-327 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд
ВИРІШИВ:
Позов задовольнити частково.
Визнати недійсним з підстав фіктивності Договір поставки № 08/07/22-ПОСТ від 08.07.2022, укладений між Фізичною особою-підприємцем Тимошиною Лідією Павлівною і Товариством з обмеженою відповідальністю "Завод Смілянська Хлодня".
Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Завод Смілянська Хлодня" (ідентифікаційний код 40817035, б. Бобринського О. графа, буд. 2, м. Сміла, Черкаський р-н, Черкаська обл., 20701) безпідставно отримані грошові кошти в сумі 1 627 826 грн, проценти за користування безпідставно отриманими коштами в сумі 129 458,78 грн та 23 509,82 грн витрат зі сплати судового збору.
Наказ видати після набрання рішенням законної сили.
В решті позову відмовити.
Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржено до Північного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Копії рішення надіслати сторонам за допомогою системи "Електронний суд".

Повне рішення складено та підписано 18.02.2026.

Суддя Зоя ЗАРІЧАНСЬКА