П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 квітня 2026 р.	м. Одеса	Справа № 420/30796/25	

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді – Коваля М.П.,
суддів – Джабурія О.В.,
– Вербицької Н.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одеса апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 28 січня 2026 року, прийняте у складі суду судді Дубровної В.А. в місті Одеса, по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання рішення протиправним та зобов`язання вчинити певні дії,- 

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому позивач просив суд:
- визнати протиправним та скасувати рішення Військової частини НОМЕР_1 від 29 серпня 2025 року № 19504 про відмову у задоволенні рапорту ОСОБА_1 від 10 грудня 2024 року про звільнення з лав Збройних Сил України на підставі підпункту “г” пункту 2 частини 4 ст. 26 Закону України “Про військовий обов`язок та військову службу” за сімейними обставинами;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 видати наказ про звільнення ОСОБА_1 з військової служби на підставі підпункту “Г” пункту 2 частини 4 ст. 26 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу” за сімейними обставинами - у зв`язку з необхідністю здійснювати постійний догляд за матір`ю, яка є особою з інвалідністю ІІ групи, за відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 28 січня 2026 року позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано протиправним та скасовано рішення військової частини НОМЕР_1 від 29 серпня 2025 року № 19504 про відмову у задоволенні рапорту ОСОБА_1 від 10 грудня 2024 року про звільнення з лав Збройних Сил України на підставі підпункту “г” пункту 2 частини 4 ст. 26 Закону України “Про військовий обов`язок та військову службу” за сімейними обставинами. Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 видати наказ про звільнення ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) з військової служби на підставі підпункту “Г” пункту 2 частини 4 ст. 26 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу” за сімейними обставинами - у зв`язку з необхідністю здійснювати постійний догляд за матір`ю, яка є особою з інвалідністю ІІ групи, за відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи.
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, Військова частина НОМЕР_1 звернулась до П`ятого апеляційного адміністративного суду з апеляційною скаргою, в якій посилається на те, що оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, тому просить скасувати оскаржуване рішення та постановити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.
Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що наданий позивачем висновок ЛКК №387 від 05.06.2024 р не містить всіх реквізитів, згідно форми №080 4/о визначених у Інструкції №407, при цьому необхідність здійснення постійного стороннього догляду за особами з інвалідністю, що досягли повноліття підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії. Апелянт вказує, що висновок ЛКК не містить жодного посилання на безтермінову необхідність постійного отримання сторонньої допомоги матір`ю позивача та дійсний до 05.06.2025, у той час як позивач ініціює остаточне звільнення з військової служби Апелянт також звертає увагу, що позивач не довів належними та допустимими доказами відсутність інших осіб, які можуть здійснювати догляд за ОСОБА_2 .
Представник позивача надала до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, у якому зазначено про законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 на посаді механіка-водія-електрика взводу зв`язку 1 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 у званні солдат.
10.12.2024 р. позивачем на ім`я командира взводу зв`язку 1 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 подано рапорт (вх. №46381) з клопотанням перед вищим командуванням про звільнення ОСОБА_1 з лав Збройних Сил України у запас на підставі пп. “г” п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу”, за сімейними обставинами, у зв`язку з необхідністю здійснювати постійний догляд за матір`ю ОСОБА_2 , яка є особою з інвалідністю ІІ групи, яка згідно висновку Авангардівської ЛЛК № 387 від 05.06.2024 р. та висновків ЛКК ТОВ « Медицина» № 67183 від 05.06.2025 р. та № 80655 від 05.06.2025 про наявність порушення функцій організму, через які невиліковно хворі особи не можуть самостійно пересуватися та самообслуговуватися і потребують соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі потребує постійного догляду. При цьому факт відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення у матері ОСОБА_2 , підтверджується свідоцтвом про смерть батька - ОСОБА_3 серії НОМЕР_3 , виданим Подільським ВРАЦС у Подільському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса).
До вищевказаного рапорту долучені наступні копії документів: паспорт ОСОБА_1 ; рнокпп ОСОБА_1 , свідоцтво про народження серії НОМЕР_4 ОСОБА_1 , паспорт ОСОБА_2 , рнокпп ОСОБА_2 , пенсійне посвідчення ОСОБА_2 , довідка № 552752 до акта огляду медико-соціального експертною комісією, висновок Авангардівської ЛКК № 387 від 05.06.2024 р., довідка Очаківської міської ради Миколаївської області від 06.09.2024 року № 7519 про склад сім`ї; довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи ОСОБА_4 ; свідоцтво про смерть батька ОСОБА_3 
10.12.2024 р. командиром військової частини НОМЕР_1 рапорт ОСОБА_1 від 10.12.2024 р. за вх. № 46381 від 10.12.2024 р. був повернутий позивачу з зауваженнями помічника командира військової частини НОМЕР_1 з правової роботи - начальника юридичної служби, викладеними на останній сторінці рапорту “Нормою ЗУ “Про військовий обов`язок і військову службу”, а саме підпунктом 3 частини 12 статті 26 передбачена необхідність здійснювати догляд за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), яка є особою з інвалідністю І чи ІІ групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеню споріднення такої особи … (далі за текстом). В акті огляду сімейного стану в/с № 3 зазначені відомості лише зі слів особи яка потребує догляду, втім жодних документальних підтверджень не надано, також про осіб другого ступеню споріднення не зазначено абсолютно нічого. Власне акт навіть не підписаний військовослужбовцем та особою яка потребує догляду. Надана копія акту не завірена відповідно до вимог чинного законодавства”.
Позивач не погодившись з таким розглядом його рапорту оскаржив бездіяльність військової частини НОМЕР_1 до суду.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 30 квітня 2025 року у справі № 420/39848/24, залишеним без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 05 серпня 2025 року, зобов`язано військову частину НОМЕР_1 розглянути по суті рапорт від 10.12.2024 ОСОБА_1 про звільнення з лав Збройних Сил України на підставі підпункту “г” пункту 2 частини 4 ст. 26 Закону України “Про військовий обов`язок та військову службу” за сімейними обставинами у зв`язку з необхідністю здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків, який є особою з інвалідністю ІІ групи, за відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи, та прийняти відповідне рішення з урахуванням правової оцінки, наданої судом у цьому судовому рішенні. 
29.08.2025 р. т.в.о командира військовою частиною НОМЕР_1 листом № 19504 повідомив позивача про те, що рапорт від 10 грудня 2024 року механіка-водія- електрика взводу зв`язку НОМЕР_5 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_1 про звільнення з лав Збройних Сил України на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» за сімейними обставинами з урахуванням правової оцінки, наданої Одеським окружним адміністративним судом у рішенні від 30.04.2025 р у справі №420/39848/24 не підлягає задоволенню, з огляду на таке
1) всупереч пункту 233 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (далі - Положення №1153/2008), затвердженого Указом президента України № 1153/2008 від 10.12.2008 у рапорті від 10.12.2024 р не вказано ТЦК та СП до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця;
2) щодо Висновку № 387 від 05.06.2024 р., то він видано для одержання компенсації фізичною особою, яка надає соціальні послуги догляду на непрофесійній основі зі строком дії до 05.06.2025 р., не містить всіх реквізитів, згідно форми №080-4/о визначених у Інструкції № 407, зокрема у п. 4 Висновку вказано рекомендовані соціальні послуги: отримання соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі від фізичної особи, а «Члени комісії» двічі вказано прізвище та ініціали « ОСОБА_5 » та міститься візуально ідентичні підписи». Отже, висновок № 387 від 05.06.2024 р. не містить всіх вимог, які згідно форми №080-4/о повинен містити «Висновок про наявність порушення функцій організму через які невиліковно хворі особи не можуть самостійно пересуватися та самообслуговуватися і потребують соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі», затверджений наказом Міністерством охорони здоров`я України 09.03.2021 №407 «Про затвердження форм первинної облікової документації та інструкцій щодо їх заповнення, що використовуються у закладах охорони здоров`я».
3) щодо Висновку № 80655 від 05.06.2025 р., то він видано для одержання компенсації фізичною особою, яка надає соціальні послуги догляду на непрофесійній основі, зі строком дії до 05.06.2026 р., при цьому взагалі не вказано (не підкреслено) рекомендовані соціальні послуги. Отже, даний Висновок не може вважатися таким, що оформлений з дотриманням відповідної процедури.
4) щодо Акту № 3 обстеження сімейного стану військовослужбовця від 05.12.2024 р., за яким у матері ОСОБА_1 є донька ОСОБА_6 , яка проживає на території тимчасово окупованій російською федерацією, то виникають обґрунтовані сумніви наявності у органу місцевого самоврядування (Очаківської міської ради) точної та достовірної інформації щодо проживання на таких територіях. Крім того, обстеження сімейного стану ОСОБА_1 здійснювалось не за місце його реєстрації чи фактичного проживання, а за місцем фактичного проживання його матері, в акті обстеження сімейного стану не вказані особи другого ступеня споріднення, відсутність підпису особи, яка потребує догляду в акті. Згідно довідки про склад сім`ї вих. № 7519 від 06.09.2024 р, ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , і до складу його сім`ї входить мати - ОСОБА_2 . А згідно довідки виконавчого комітету Куяльницької сільської ради за №5115-700165874 від 09.12.2022, видану матері ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про те, що вона має зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 та фактичне місце проживання: АДРЕСА_3 . Отже, відсутність, станом на дату подання рапорту, документів, котрі б однозначно свідчили про проживання матері ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , за однією з вищенаведених адрес, слід дійти до висновку про неможливість, за таких обставин, встановлення наявності чи відсутності співпадіння за кожною з осіб, стосовно яких ОСОБА_1 стверджується про їх неможливість здійснення постійного догляду за його матір`ю в силу тих чи інших обставин, критеріям/ознакам законодавчо визначеного поняття ’’член сім`ї" у розрізі з`ясування підстав для звільнення позивача з військової служби на підставі підпункту "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу". 
5) додані до рапорту копії документів не засвідчені у встановленому законодавством порядку; 
6) Акт №3 від 05.12.2024 р. затверджений головою комісії - т.в.о. ІНФОРМАЦІЯ_2 підполковником ОСОБА_7 , а не керівником РТЦК та CП.
Вважаючи протиправною відмову відповідача у звільненні з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону № 2232-XII, позивач звернувся до суду із цим позовом.
Вирішуючи спірне питання, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем разом з рапортом від 10.12.2024 про його звільнення з лав Збройних Сил України у запас на підставі пп. “г” п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу”, надано достатньо доказів для підтвердження необхідності здійснення постійного догляду за матір`ю з інвалідністю IІ групи та відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення його матері, які б могли здійснювати такий догляд. За таких обставин, суд першої інстанції дійшов висновку про не доведення військовою частиною НОМЕР_1 правомірності свого рішення щодо відмови позивачу у звільненні з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 3 частини 5 статті 26 Закону № 2232-XII
Вирішуючи дану справу в апеляційній інстанції, колегія суддів виходить з наступного.
Згідно положень статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Так, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини 1статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану", Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який в подальшому неодноразово було продовжено.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України визначає Закон України від 25 березня 1992 року №2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон № 2232-XII).
Частиною 6 ст. 2 Закону № 2232-XII передбачено зокрема такий вид військової служби, як військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період.
Пунктом 12 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про оборону України" визначено, що особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Відповідно до частини п`ятої статті 1 Закону № 2232-ХІІ від виконання військового обов`язку громадяни України звільняються на підставах, визначених цим Законом.
При цьому підстави звільнення з військової служби військовослужбовців, які проходять за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період звільняються на підставах ч.4 ст. 26 Закону №2232 та з огляду на період застосування: у мирний час (пункт 1), під час дії особливого періоду (крім періодів проведення мобілізації та дії воєнного стану) (пункт 2); під час проведення мобілізації та дії воєнного стану (пункт 3).
Відповідно до підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті абзацу 12 пункту 2 частини 12 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах під час дії воєнного стану через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу). 
Відповідно до положень ч.12 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» військовослужбовці звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин на таких підставах під час дії воєнного стану необхідність здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю I чи II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я. Отже, підставою для звільнення військовослужбовців з військової служби на період дії воєнного стану є зокрема необхідність здійснення постійного догляду за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю I чи II групи. При цьому необхідність постійного догляду повинна підтверджуватися відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.
Таким чином, для звільнення позивача з військової служби з цих підстав має бути необхідна одночасна сукупність належним чином підтверджених наступних обставин: 
- наявність у військовослужбовця когось із його батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю I чи II групи та потребує постійного догляду; 
- у такої особи мають бути відсутні інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення або інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення цієї особи самі повинні потребувати постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії, або висновком лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, або рішенням експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи.
Так, на підтвердження першого критерію до рапортів про звільнення з військової служби позивачем було надано наступні документи:
- довідку від 13.12.2024 до акту МСЕК Серія 12 ААА №552752, відповідно до якої матері позивача призначено ІІ групу інвалідності, за загальним захворюванням кат. Б, довічно. Висновок про умови та характер праці потребує стороннього догляду, обмеж. фізичного навантаження.
-висновок Авангардівської лікарсько консультативної комісії КНП Авангардівська АЗПСМ №387 від 05.06.2024, виданий ОСОБА_2 (матері позивача) про наявність порушення функцій організму, через які невиліковно хворі особи не можуть самостійно пересуватися та самообслуговуватися і потребують соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі форми №080-4/о. Рекомендовано соціальні послуги: отримання соціальної послуги із догляду на непрофесійній основі від фізичної особи. Висновок дійсний до 05 червня 2025 року.
- висновок Авангардівської лікарсько консультативної комісії КНП Авангардівська АЗПСМ №387, за яким встановлений діагноз: ІХС. Атеросклеротичний кардіосклероз. Церебральний атеросклероз. Дисцикуляторна енцефалопатія ІІ-ІІІ ступеня. Остеохондроз шийного відділу хребта. Висновок ЛКК: має високий ступень втрати здоров`я, що спричиняє недієздатність до самообслуговування та залежність від інших осіб. Потребує постійного стороннього догляду.
Дослідивши вказані документи, колегія суддів вважає, що вони належним чином підтверджують наявність у матері позивача інвалідності ІІ групи та необхідність здійснювати за нею постійний догляд.
Посилання апелянта на невідповідність Висновків ЛКК № 387 від 05.06.2024 р. та № 80655 від 05.06.2025 р. встановленій формі, з огляду на відсутність всіх реквізитів, визначених у Інструкції №407, колегія суддів зазначає, що вони містять усі необхідні відомості на підтвердження того, що матір позивача потребує стороннього постійного догляду. Разом із тим, на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості, достовірності, чи відповідності формі медичних документів. Пацієнт не відповідає за правильність наданих медичних документів та не повинен контролювати її складання та відповідність формі.
Щодо підтвердження наявности другого критерію, до рапортів про звільнення з військової служби позивачем було надано акт №3 від 05.12.2024 обстеження сімейного стану військовослужбовця ОСОБА_1 , складений комісією у складі військовослужбовців ІНФОРМАЦІЯ_3 та службових осіб Подільської РДА, на підставі ч.23,25,26,27,28 п.5 Додатку №19 до Інструкції №170 та рапорту солдата ОСОБА_1 від 03.12.2024 №18500. 
Вказаним актом зокрема встановлено: Родинний зв`язок між військовослужбовцем та особою, яка потребує догляду, постійного догляду: першого ступеня споріднення син/мати (свідоцтво про народження НОМЕР_4 ). Інформація про інших членів сім`ї особи, яка потребує догляду (постійного догляду), які відповідно до закону зобов`язані їх утримувати (які зобов`язані та можуть здійснювати постійний догляд): першого ступеня споріднення зі слів особи, яка потребує догляду – дочка. Підстави неможливості здійснення ними догляду (постійного догляду) (за наявності такої особи) – дочка знаходиться під тимчасово російською окупацією; другого ступеня споріднення – “прочерк”.
Суд враховує, що у відповідності до частини 1 статті 202 Сімейного кодексу України, повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.
Відповідно до матеріалів справи, сестра позивача, ОСОБА_6 , як член сім`ї першого ступеня споріднення хворої матері позивача, зареєстрована та проживає на території Кінбурнської коси, тимчасово окупованій російською федерацією, а саме за адресою: АДРЕСА_2 
Верховний Суд в постанові від 27 лютого 2025 року у справі № 380/16966/24 зазначив, що відсутність інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи" означає реальну відсутність таких осіб, які фактично могли б здійснювати постійний догляд за особою з інвалідністю, яка цього потребує. У випадку ж «юридичної наявності» інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи, які, при цьому, реально не можуть здійснювати постійний догляд за такою особою з об`єктивних причин (перебування у полоні, відбування покарання у місцях позбавлення волі, проходження військової служби, тощо), то така особа відсутня у розумінні приписів абзацу 13 пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону № 2122-IX. В контексті Закону № 2232-XII поняття "відсутність" охоплює не лише фізичну відсутність особи, а й її нездатність виконувати обов`язки з догляду через об`єктивні обставини (перебування в полоні, відбування покарання, здійснення військової служби тощо).
Враховуючи викладене, перебування сестри позивача на тимчасово окупованій території обумовлює фактичну відсутність у матері позивача інших, окрім позивача, членів сім`ї першого ступеня споріднення, які фактично могли б здійснювати постійний догляд за особою з інвалідністю. Більш того, ІНФОРМАЦІЯ_4 під час обстеження сімейного стану позивача було встановлено відсутність членів сім`ї другого ступеня споріднення, які фактично могли б здійснювати постійний догляд за особою з інвалідністю.
Колегія суддів критично оцінює посилання апелянта, що позивач не довів належними та допустимими доказами відсутність інших осіб, які можуть здійснювати догляд за ОСОБА_2 , оскільки відповідно до абзацу 16 пункту 11 Положення про територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.12.2022 №154, районні територіальні центри комплектування та соціальної підтримки перевіряють за зверненням командира військової частини або за заявою родичів (за наявності підстав) сімейний стан військовослужбовця. Отже, саме наявний в матеріалах справи Акт перевірки сімейного стану військовослужбовця є належним доказом відсутності інших членів сім`ї. Більш того, в силу вимог ч.2 ст. 77 КАС України, саме на відповідача покладений доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності.
Апеляційний суд критично оцінює посилання відповідача на те, що Акт №3 від 05.12.2024 р. затверджений не керівником РТЦК та CП, оскільки він був затверджений тимчасово виконуючим обов`язки керівника ІНФОРМАЦІЯ_3 , зо не суперечить вимогам чинного законодавства.
Стосовно інших зауважень відповідача до рапорту позивача (не зазначення до якого ТЦК та СП направити особову справу військовослужбовця, не засвідчення документів у встановленому законодавством порядку, колегія суддів зазначає, що такі недоліки є формальними та не спростовують наявні в матеріалах справи докази того, що матір позивача, яка є особою з інвалідністю ІІ групи потребує стороннього постійного догляду, а інші члени сім`ї першого або другого ступеня споріднення, які можуть здійснювати такий догляд, окрім позивача відсутні.
. З огляду на викладене, суд вважає, що відмова відповідача у звільненні позивача з військової служби на підставі підпункту "г" пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" є протиправною.
Згідно із частиною першою статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).
Статтею 13 Конвенції встановлено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. У рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» ЄСПЛ вказав, що норма статті 13 Конвенції гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Сутність цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органу розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечать при цьому виконання своїх зобов`язань. Суд визнав, що вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачені національним законодавством (пункт 145 рішення).
В контексті вирішення питання обрання найбільш ефективного способу захисту порушеного права, колегія суддів звертає увагу, що Верховний Суд розглядав справи №812/1312/18 та №140/1992/18 (постанови від 16.05.2019 та 06.08.2019 відповідно) у правовідносинах, де суб`єкт владних повноважень повторно відмовляв у прийнятті відповідного рішення без урахування висновків постанови суду. У вищевказаних постановах Верховний Суд дійшов висновку, що повторна відмова з підстав, не передбачених законом свідчить про відсутність наміру суб`єкта владних повноважень прийняти обґрунтоване та законне рішення у формі, передбаченій чинним законодавством, з урахуванням позиції суду. Оскільки процес надання позивачам відмов щодо порушених ними питань з формальних підстав без прийняття відповідного владного управлінського рішення може бути досить тривалим, на що вказує протиправна поведінка відповідача, який на виконання судового рішення в іншій справі повторно допустив аналогічні порушення прав позивачів, то в даному випадку належним способом захисту порушеного права є саме зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити конкретні дії, які б забезпечили остаточне вирішення питання, щодо якого подане відповідне звернення особи і гарантували останній можливість практичної реалізації прав, закріплених у Конституції та законах України.
За таких обставин, та з урахуванням повторної протиправною відмови у звільненні позивача з військової служби за сімейними обставинами, колегія суддів вважає, що зобов`язання відповідача видати наказ про звільнення позивача з військової служби на підставі підпункту “г” пункту 2 частини 4 ст. 26 Закону України № 2232-ХІІ забезпечить ефективний захист порушених прав позивача та належне вирішення спору.
Враховуючи викладене, проаналізувавши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вони не спростовують висновків суду першої інстанції, яким повно та правильно встановлено обставини справи і ухвалено судове рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права.
Відповідно до положень статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи викладені обставини та з огляду на наведені положення законодавства, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 292, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 28 січня 2026 року – залишити без задоволення.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 28 січня 2026 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання рішення протиправним та зобов`язання вчинити певні дії – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Головуючий суддя: М. П. Коваль

Суддя: О.В. Джабурія

Суддя: Н.В. Вербицька