Роздільнянський районний суд Одеської області
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 511/237/26 
Номер провадження: 2-а/511/13/26
03 березня 2026 року Роздільнянський районний суд Одеської області в складі: 
головуючого судді Гринчак С. І., 
секретаря судового засідання - Полихи Ю.О.
за участю:
позивача – ОСОБА_1 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду №4 м. Роздільна Одеської області в порядку спрощеного позовного провадження справу за адміністративним позовом  ОСОБА_1  до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною та скасування постанови по справі про адміністративне правопорушення та закриття провадження у справі.

ВСТАНОВИВ:
Зміст адміністративного позову.
Позивач ОСОБА_1 звернувся до Роздільнянського районного суду Одеської області з адміністративним позовом, згідно якого просить визнати протиправною та скасувати постанову  ІНФОРМАЦІЯ_1 № R300234 від 14 січня 2026 року про притягнення його до адміністративної відповідальності за частиною 3 статті 210-1 КУпАП, та закрити провадження у справі за відсутністю складу адміністративного правопорушення.
В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначив наступне.
07 січня 2026 року його безпідставно (має відстрочку за п.5 ч.1 ст. 23), було доставлено до ІНФОРМАЦІЯ_2 , де відповідальним виконавцем адміністративного відділення ІНФОРМАЦІЯ_2 , старшим солдатом ОСОБА_2  складено адміністративний протокол № 23 за частиною 3 статті 210-1 КУпАП. Розгляд справи про адміністративне правопорушення призначено на 14.01.2026 року у приміщенні ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
14.01.2026 року він прибув до ІНФОРМАЦІЯ_2 , де надав письмові пояснення відповідно до яких заперечував законність складання адміністративного протоколу за ч.3 ст.210-1 КУпАП.
Адміністративну справу за протоколом № 23 від 07.01.2026 року було розглянуто ТВО начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 та винесено Постанову № RC00234 по справі про адміністративне правопорушення за частиною 3 статті 210-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення де в описовій частині вказано, що за результатами з`ясування обставин справи встановлено, що ОСОБА_1 не пройшов (відмовився) від проходження ВЛК (п.2 розділу II ЗУ «Про внесення змін до деяких законів України щодо забезпечення прав в/сл. та поліцейських на соціальний захист» чим допустив порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію. Враховуючи, що громадянин ОСОБА_1 скоїв адміністративне правопорушення, передбачене ч.3 ст.210-1 КУпАП, постановив накласти на громадянина ОСОБА_1 штраф у сумі 17000,00 грн.
Позивач ОСОБА_1 з вищевказаною постановою не згоден, з огляду на наступне.
Він жодної повістки не отримував, а доводи Відповідача про те, що він не з`явився за викликом до ТЦК та СП є надуманими. 
Так, для розкриття об`єктивних складових адміністративного правопорушення, передбаченого ч.3 ст.210-1 КУпАП, слід зазначити, що диспозиція цієї норми за своїм змістом є бланкетною адміністративно-правовою нормою, тобто нормою, яка лише називає або описує правопорушення, а для повного визначення його ознак відсилає до інших норм.
Відповідно у протоколі про адміністративне правопорушення повинно бути зазначено які конкретно правила щодо військового обліку, передбачені, зокрема, Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», іншими актами законодавства були порушені.
Проте у постанові про адміністративне правопорушення від 14 січня 2026 року не зазначено яка саме частина та пункт статті 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» був порушений. Отже постанова про адміністративне правопорушення не відповідає вимогам законодавства. 
Так, позивач зазначає, що має відстрочку від мобілізації до завершення мобілізації, тип відстрочки п.5 ч.1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», оскільки має двох дітей з інвалідністю підгрупи « А», він опікується за хворим сином ОСОБА_4   ІНФОРМАЦІЯ_3 який є дитиною з інвалідністю підгрупа «А». Відповідно до медичного Висновку №51 від 26.09.2029 року на дитину з інвалідністю, яка страждає на дитячий аутизм підтверджено код F 84.0, відповідно до медичного висновку захворювання відповідає розділу X, пункту 3, підпункту % Переліку медичних показань, що дають право на одержання державної допомоги на дітей-інвалідів до 18 років. Висновок дійсний до 24.02.2031 року. Дитина потребує постійної сторонньої допомоги. Він являється законним представником дитини ОСОБА_4 з інвалідністю, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 видане 19 березня 2022 року, номер особової справи НОМЕР_2 . 
Другий його син, ОСОБА_5   ІНФОРМАЦІЯ_4 , також є дитиною з інвалідністю з підгрупою « А», відповідно до Медичного висновку № 14 від 20.03.2024 року слідує, що наявне захворювання відповідає розділу IX пункту 5 підпункту 3, код F 84.0 «Переліку медичних показань, які дають право на одержання державної соціальної допомоги на дітей з інвалідністю віком до 18 років», висновок дійсний до 22.09.2029 року. Законним представником ОСОБА_5   ІНФОРМАЦІЯ_4 є його мати ОСОБА_6 1984 року народження.
За дітьми здійснюється постійний догляд, якого вони потребують.
Оскільки він, ОСОБА_1 має відстрочку, то не має обов`язку з`являтися по повістці навіть у випадку її вручення. При наданні відстрочки від мобілізації йому повістка, або направлення для проходження ВЛК не надходили і не надавались. Тобто він жодним чином не був сповіщений що йому необхідно пройти ВЛК .
При наявності облікового документу у разі відстрочки від військового призову на підставі п.5 ч.1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», проходити ВЛК не потрібно.
Таким чином позивач зазначає що йому не вручалась повістка (а ні особисто, а ні поштою) прибути до ІНФОРМАЦІЯ_2 з метою проходження ВЛК, та він не порушував п. 10 ст.1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», а томуПозивач вважає, що дії відповідача по винесенню Постанови від 14.01.2026 року по справі про адміністративне правопорушення протиправними та незаконними, і він звертається до суду з вказаним позовом за захистом свої прав.
Процесуальні дії суду, заяви та клопотання сторін судового провадження.
Ухвалою судді від 27.01.2026 у справі відкрито провадження та призначено до судового розгляду, відповідачу встановлено строк для подання відзиву на позов (а.с.31). 
04.02.2026 року на адресу суду від Відповідача надійшов відзив на позовну заяву, яким представник відповідача – ТВО начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_7 проти позову заперечував і зазначав, що законодавчі зміни (зокрема Закон № 4235-IX від 12.02.2025) покладають на осіб, які були визнані «обмежено придатними», обов`язок пройти повторний медичний огляд у встановлений строк, а наявність відстрочки не звільняє від виконання обов`язків військового обліку. Просив у задоволенні позову відмовити. (а.с.34-35)
Позиція сторін в судовому засіданні.
Позивач ОСОБА_1 свої позовні вимоги підтримав в повному обсязі, посилаючись на нормативне обґрунтування свого позову просив постанову визнати протиправною, скасувати та закрити провадження у справі. 
Представник відповідача, будучі належним чином повідомленим про час, дату та місце проведення судового розгляду, в судове засідання не прибув, заяв або клопотань не подавали.
Заслухавши доводи позивача, дослідивши матеріали справи, докази надані сторонами на підтвердження та спростування позовних вимог в їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позову, з огляду на таке. 
Фактичні обставини встановлені судом. Норми права, які підлягають застосуванню та висновки суду, щодо аргументів наведених учасниками справи.
Вимогами ч. 1 ст. 2 КАС України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до вимог ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційна, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Керуючись положеннями вищевказаних законів, Кодексом та контекстом Конституції України можна зробити висновок, що однією з найважливіших тенденцій розвитку сучасного законодавства України є розширення сфери судового захисту, в тому числі судового контролю за правомірністю і обґрунтованістю рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до вимог ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни визначає Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу», Закон України «Про борону України», Закон України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», «Порядок організації та ведення військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів» затверджений постановою КМУ №1487 від 30.12.2022, інші закони України, а також прийняті відповідно до них укази Президента України та інші нормативно-правові акти щодо забезпечення обороноздатності держави, виконання військового обов`язку, проходження військової служби, служби у військовому резерві та статусу військовослужбовців, міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Відповідно до ст.1 Закону України «Про оборону України» особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій Указом Президента України №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року введено на всій території України воєнний стан, який триває і по теперішній час.
З метою забезпечення оборони держави, підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних Сил України та інших військових формувань, Указом Президента України від 24.02.2022 №65/2022 «Про загальну мобілізацію» на всій території України оголошено проведення загальної мобілізації. Таким чином, з 24 лютого 2022 року на всій території Україні триває особливий період.
Відповідно до ч.10 ст.1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» громадяни України, які приписані до призовних дільниць або перебувають у запасі Збройних Сил України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України чи проходять службу у військовому резерві, зобов`язані, зокрема прибувати за викликом районного (об`єднаного районного), міського (районного у місті, об`єднаного міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки (далі - відповідні районні (міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки), Центрального управління або регіонального органу Служби безпеки України, відповідного підрозділу Служби зовнішньої розвідки України для оформлення військово-облікових документів (посвідчень призовника, військових квитків, тимчасових посвідчень військовозобов`язаних), приписки, проходження медичного огляду, направлення на підготовку з метою здобуття або вдосконалення військово-облікової спеціальності, призову на військову службу або на збори військовозобов`язаних та резервістів.
Згідно п.1 Положення про територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, вбачається, що територіальні центри комплектування та соціальної підтримки є органами військового управління, що забезпечують виконання законодавства з питань військового обов`язку і військової служби, мобілізаційної підготовки та мобілізації.
Згідно ч.1 ст.22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» громадяни зобов`язані з`являтися за викликом до територіального центру комплектування та соціальної підтримки у строк та місце, зазначені в повістці, для взяття на військовий облік військовозобов`язаних чи резервістів, визначення їх призначення на особливий період, направлення для проходження медичного огляду; проходити медичний огляд для визначення придатності до військової служби згідно з рішенням військово-лікарської комісії чи відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки.
Так, судом встановлено, що 07 січня 2026 року відповідальним виконавцем адміністративного відділення ІНФОРМАЦІЯ_2 старшим солдатом ОСОБА_2 відносно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 складено протокол №23 про адміністративне правопорушення за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП. (а.с.16)
Як вбачається із змісту протоколу: 07.01.2026 року в приміщенні ІНФОРМАЦІЯ_2 встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 маючи статус медичного огляду «неприданий в мирний час, обмежено придатний у воєнний» в порушення Закону України «Про внесення зміни до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо забезпечення прав військовослужбовців та поліцейських на соціальний захист» №4235-ІХ від 12.02.2025 року, не пройшов в строк до 06.06.2025 року повторний медичний огляд з метою визначення придатності до військової служби. Цими діями ОСОБА_1 , порушив ч. 1 ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», ч. 10 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Військовозобов`язаний ОСОБА_1 своїми діями в особливий період порушив вимоги вимоги ч.1 ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», ч. 10 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» згідно яких громадяни зобов`язані проходити медичний огляд для визначення придатності до військової служби згідно з рішенням військово-лікарської комісії чи відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки, закладів охорони здоров`я Служби безпеки України, а у розвідувальних органах України - за рішенням керівників відповідних підрозділів або військово-лікарської комісії Служби зовнішньої розвідки України, розвідувального органу Міністерства оборони України, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону, виконувати правила військового обліку, встановлені законодавством, чим вчинив правопорушення передбачене частиною 3 статті 210-1 КУпАП. 
На підставі зазначеного, 14.01.2026 року ТВО начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 підполковником ОСОБА_3 прийнято постанову № R300234 по справі про адміністративне правопорушення за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП та накладено на ОСОБА_1 адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 17000 грн.(а.с.17)
Розглядаючи правомірність прийняття оскаржуваної постанови, судом встановлено наступне.
Як зазначив Позивач, жодної повістки за своєю адресою він не отримував.
Судом встановлено, що копію повістки про необхідність явки військовозобов`язаного ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_2 з метою проходження медичного огляду для визначення придатності до військової служби згідно з рішенням військово-лікарської комісії, ані Позивачем, ані Відповідачем суду не надано.
Відповідно до підпункту 2) пункту 41 Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 2024 р. № 560:
«Належним підтвердженням оповіщення резервіста або військовозобов`язаного про виклик до районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки або його відділу чи відповідного підрозділу розвідувальних органів, Центрального управління або регіональних органів СБУ є:
2) у разі надсилання повістки засобами поштового зв`язку:
день отримання такого поштового відправлення особою, що підтверджується інформацією та/або документами від поштового оператора;
день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати поштове відправлення чи день проставлення відмітки про відсутність особи за адресою місця проживання особи, повідомленою цією особою територіальному центру комплектування та соціальної підтримки під час уточнення своїх облікових даних;
день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати поштове відправлення чи день проставлення відмітки про відсутність особи за адресою задекларованого/зареєстрованого місця проживання в установленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила територіальному центру комплектування та соціальної підтримки іншої адреси місця проживання».
Змінами, внесеними постановою уряду від 8 жовтня 2024р. №1147 до Правил надання послуг поштового зв`язку передбачено, що рекомендовані листи з позначкою «Повістка ТЦК» під час доставки за зазначеною адресою вручаються особисто адресату (одержувачу). Рекомендовані листи з позначками «Повістка ТЦК», «Вручити особисто» підлягають врученню особисто адресатам.
У разі відсутності адресата (одержувача) за зазначеною на рекомендованому листі адресою працівник об`єкта поштового зв`язку інформує адресата (одержувача) за наявним номером телефону та/або вкладає до абонентської поштової скриньки повідомлення про надходження рекомендованого листа з позначкою «Повістка ТЦК».
Якщо ж протягом 3 робочих днів після інформування відділенням поштового зв`язку адресат (одержувач) не з`явився для одержання рекомендованого листа з позначкою «Повістка ТЦК», працівник об`єкта поштового зв`язку робить позначку «адресат відсутній за зазначеною адресою», яка засвідчується його підписом з проставленням відбитка поштового пристрою, порядок використання якого встановлюється призначеним оператором поштового зв`язку, і не пізніше ніж протягом наступного робочого дня повертає такий лист до відправника.
Для притягнення особи до адміністративної відповідальності за неявку до ТЦК необхідна сукупність обставин: 1) направлення судової повістки за адресою, повідомленою військовозобов`язаним під час оновлення даних чи адресою реєстрації військовозобов`язаного, та 2) відомості про спробу вручити таку повістку особі, що матиме наслідком або вручення повістки без подальшої явки, або не вручення з причин відмови отримати повістку, або з причин відсутності адресата за такою адресою.
Позивач посилається на той факт, що жодної повістки за своєю адресою: АДРЕСА_1 він не отримував. А тому Позивач не знав про необхідність прибуття для проходження ВЛК, що свідчить про відсутність вини та умислу Позивача щодо неприбуття до ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
Відповідно до наявних у Позивача документів, встановлено, що ОСОБА_1 має відстрочку до завершення мобілізації, на підставі п.5 ч.1 ст.23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», а тому вважав, що проходити ВЛК йому не потрібно. (а.с. 22, 23)
Про наявність такої відстрочки Позивач також повідомляв Відповідача, при складані протоколу про адміністративне правопорушення та винесенні оскаржуваної постанови 14.01.2026 року, письмово (а.с.24-28)
Доказів на спростування зазначеного Відповідачем не надано.
За таких підстав, суд дійшов переконання, що Позивач не був належним чином обізнаним щодо виникнення у нього певного обов`язку, а саме з`явитись до ІНФОРМАЦІЯ_2 для проходження ВЛК, а відтак це не може свідчити про його умисне невиконання такого обов`язку.
Крім того, судом встановлено, що Позивач має двох дітей з інвалідністю підгрупи « А», він опікується за хворим сином ОСОБА_4   ІНФОРМАЦІЯ_3 який є дитиною з інвалідністю підгрупа «А». Відповідно до медичного Висновку №51 від 26.09.2029 року на дитину з інвалідністю, яка страждає на дитячий аутизм підтверджено код F 84.0, відповідно до медичного висновку захворювання відповідає розділу X, пункту 3, підпункту % Переліку медичних показань, що дають право на одержання державної допомоги на дітей-інвалідів до 18 років. Висновок дійсний до 24.02.2031 року. Дитина потребує постійної сторонньої допомоги. Він являється законним представником дитини ОСОБА_4 з інвалідністю, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 видане 19 березня 2022 року, номер особової справи НОМЕР_2 . Другий його син, ОСОБА_5   ІНФОРМАЦІЯ_4 , також є дитиною з інвалідністю з підгрупою « А», відповідно до Медичного висновку № 14 від 20.03.2024 року слідує, що наявне захворювання відповідає розділу IX пункту 5 підпункту 3, код F 84.0 «Переліку медичних показань, які дають право на одержання державної соціальної допомоги на дітей з інвалідністю віком до 18 років», висновок дійсний до 22.09.2029 року. Законним представником ОСОБА_5   ІНФОРМАЦІЯ_4 є його мати ОСОБА_6 1984 року народження. За дітьми здійснюється постійний догляд, якого вони потребують. (а.с.18,19,20,21)
Відповідно до п.5 ч.1 ст.23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», жінки та чоловіки, опікуни, піклувальники, прийомні батьки, батьки-вихователі, які виховують дитину з інвалідністю віком до 18 років мають відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації та не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані. 
Таким чином судом, встановлено, що Позивач має відстрочку від мобілізації до завершення мобілізації, тип відстрочки п.5 ч.1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», про що останньому було достеменно відомо.
Суд вважає, що даний факт також мається у відповідних реєстрах ІНФОРМАЦІЯ_2 , оскільки така відстрочка надана з 01.11.2025 року по 03.05.2026 року саме ІНФОРМАЦІЯ_6 (а.с.36, доказ наданий Відповідачем). 
Відповідно до примітки ст.210 КУпАП, положення статей 210, 210-1 цього Кодексу не застосовуються у разі можливості отримання держателем Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів персональних даних призовника, військовозобов`язаного, резервіста шляхом електронної інформаційної взаємодії з іншими інформаційно-комунікаційними системами, реєстрами (у тому числі публічними), базами (банками) даних, держателями (розпорядниками, адміністраторами) яких є державні органи.
Тобто, якщо Міністерство оборони України як держатель такого реєстру може отримати відомості про особу шляхом синхронізації з іншими державними електронними реєстрами, то особу не може бути притягнуто до відповідальності за неповідомлення таких відомостей.
Як вже було встановлено вище, позивач викликався з метою проходження ВЛК, оскільки не пройшов в строк до 06.06.2025 року повторний медичний огляд з метою визначення придатності до військової служби, водночас матеріали справи не містять відомостей про неможливість отримання таких даних з реєстрів. 
Навпаки, долучені відомості свідчать про те, що з моменту взяття на облік, відповідач мав військово-облікові дані на позивача. Оскільки можливість отримання таких даних виключає підстави для застосування статті 210-1 КУпАП, що відповідає примітці ст. 210 КУпАП.
Оцінка судом доводів сторін та доказів
Для притягнення до відповідальності за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП має бути доведено існування конкретного обов`язку, належне доведення законної вимоги/виклику до відома особи та винне невиконання такої вимоги. У матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази вручення позивачу повістки/виклику або направлення на ВЛК у спосіб, що беззаперечно підтверджує його обізнаність і можливість виконання відповідного обов`язку.
Крім того, протокол та постанова містять неконкретизоване формулювання («не пройшов/відмовився»), яке поєднує різні за змістом форми поведінки та не дає змоги відмежувати об`єктивну неможливість/непроходження від умисної відмови. Такий опис обставин не відповідає вимогам визначеності та унеможливлює повноцінну перевірку складу правопорушення.
Наявність відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації є істотною обставиною. Однак незалежно від її правової природи, притягнення до відповідальності можливе лише за наявності належно доведених фактів законного виклику/направлення та винної поведінки. Відповідач таких доказів суду не надав.
Відповідно до статті 9 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі по тексту - КУпАП), адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.
Згідно з пунктом 1 статті 247 КУпАП обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події адміністративного правопорушення.
Оцінюючи оскаржену постанову на відповідність вимогам ст. 2 КАС України, суд вважає, що відповідач прийшов передчасного висновку щодо визнання винуватості позивача у вчинені адміністративного правопорушення передбаченого ч. 3 ст. 210-1 КУпАП, не врахував об`єктивні обставин по справі, такі як необізнаність позивача з фактом направлення йому повістки та неможливість отримання або уточнення даних самостійно ТЦК та СП (досягнення мети виклику без особи, або неможливість досягнення за відсутності особи).
Отже, в силу принципу презумпції невинуватості, діючого при розгляді справ про адміністративні правопорушення, всі сумніви у винності особи, що притягується до адміністративної відповідальності, тлумачаться на її користь, а недоведена вина прирівнюється до доведеної невинуватості.
Таким чином, притягнення особи до адміністративної відповідальності можливе лише за умови наявності юридичного складу адміністративного правопорушення, в тому числі, встановлення вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними та допустимими доказами.
Висновок суду
Оцінивши докази за правилами ст. 90 КАС України та ст. 251 КУпАП, суд доходить висновку, що відповідачем не доведено наявність у діях позивача складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 210-1 КУпАП. Відтак постанова № R300234 від 14.01.2026 є протиправною та підлягає скасуванню, а провадження у справі – закриттю на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП.
Відповідно до вимог ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу, а в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Отже, в адміністративному процесі, як виняток із загального правила, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень встановлена презумпція його винуватості. Презумпція винуватості покладає на суб`єкта владних повноважень обов`язок аргументовано, посилаючись на докази, довести правомірність свого рішення, дії чи бездіяльності та спростувати твердження позивача про порушення його прав, свобод чи інтересів.
Ухвалюючи дане судове рішення, суд керується ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення «Серявін та інші проти України») та Висновком №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.
Як зазначено в п. 58 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору у даній справі, суд дійшов висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи сторін, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття судового рішення.
На підставі викладеного, керуючись ст. 286 КАС України, суд 
УХВАЛИВ:
Адміністративний позов ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною та скасування постанови про адміністративне правопорушення за частиною 3 статті 210-1 КУпАП, та закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення - задовольнити. 
Визнати протиправною та скасувати постанову ТВО начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 підполковника ОСОБА_3 № R300234 від 14.01.2026 року про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1   ІНФОРМАЦІЯ_7 , за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 210-1 КУпАП, у вигляді штрафу в розмірі 17 000,00 грн., 
Провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 про притягнення до адміністративної відповідальності за частиною третьою статті 210-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення - закрити.
На рішення може бути подано апеляційну скаргу до П`ятого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. 
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повний текст Рішення виготовлено та підписано суддею 09 березня 2026 року.

Суддя С. І. Гринчак