Єдиний унікальний номер справи № 760/10897/24
Провадження № 22-ц/824/2825/2026

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 лютого 2026 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді Журби С.О., 
суддів Писаної Т.О., Приходька К.П., 
за участю секретаря Павлової В.В., 

розглянувши справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на заочне рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 26 травня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи Служба у справах дітей та сім`ї Солом`янської районної у місті Києві державної адміністрації, Служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав,

В С Т А Н О В И В :

08 травня 2024 року позивач звернувся до Солом`янського районного суду міста Києва з вказаним позовом до відповідача. 
На обґрунтування позовних вимог зазначено, що 25 жовтня 2014 року між позивачем та відповідачем укладено шлюб. Від спільного подружнього життя у них народився: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . ОСОБА_3 з самого народження проживає разом з позивачем та бабусею (матір`ю позивача) у приватизованій квартирі у АДРЕСА_1 . Відповідач матеріальну допомогу на утримання сина не надає, ухиляється від виконання батьківських обов`язків, участі у вихованні та утриманні сина не приймає, додаткових витрат на дитину не несе, цікавості до спілкування з сином не виявляє. Відповідач самоусунулась від виконання батьківських обов`язків та не бажає піклуватись про свого сина, брати участь у його вихованні, протягом останніх років не вчинила жодних дій аби налагодити відносини із сином, матеріального його не забезпечує. Вказує, що відповідач оформила нотаріальну заяву в якій вона відмовляється від належних батьківських прав відносно її сина та не заперечує проти самостійного проживання ОСОБА_4 разом з позивачем. Діючи в якнайкращих інтересах дитини, позивач вважає за необхідне звернутися до суду для позбавлення відповідача батьківських прав, оскільки остання тривалий час ухиляється від виконання своїх обов`язків щодо виховання своєї дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Враховуючи викладене, позивач просив суд позбавити ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , батьківських прав відносно сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . 
Заочним рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 26 травня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, 19 вересня 2025 року позивач направив апеляційну скаргу, у якій зазначив, що оскаржуване рішення вважає незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права, з неповним з`ясуванням судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, за невідповідності висновків, викладених у рішеннях суду, дійсним обставинам справи, за недоведеності обставин, які суд визнав встановленими.
Основними доводами апеляційної скарги є твердження апелянта про те, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи, неправильно оцінив зібрані докази та дійшов помилкового висновку про відсутність винної поведінки відповідачки, оскільки, за доводами скарги, з 2018 року вона фактично самоусунулася від виконання батьківських обов`язків, не бере участі у вихованні та утриманні сина, не цікавиться його життям і здоров`ям, матеріальної допомоги не надає, не з`являється до органів опіки та піклування і до суду, а також посвідчила нотаріальну заяву про відмову від батьківських прав; апелянт зазначає, що суд безпідставно не врахував у сукупності показання свідків, характеристику зі школи, висновки психологічного та психолого-педагогічного обстеження дитини, які свідчать про її підвищену тривожність та потребу у стабільному безпечному середовищі, не надав належної оцінки висновку органу опіки та піклування про доцільність позбавлення відповідачки батьківських прав, а також не врахував, що відсутність участі матері створює перешкоди у реалізації прав дитини, у зв`язку з чим, на переконання апелянта, рішення є незаконним та необґрунтованим і підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову. У зв`язку з цим апелянт просив апеляційний суд скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі.
Станом на день розгляду справи відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив. 
Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
У судове засідання, призначене на 05 лютого 2026 року з`явилися позивач та представник позивача, які просили апеляційний суд задовольнити апеляційну скаргу.
Іншій учасники справи у судове засідання 05 лютого 2026 року не з`явилися, про розгляд справи належним чином повідомлялися, про причини неявки суд не повідомили, клопотання про відкладення розгляду справи до суду не надавали.
На підставі ст. 372 ЦПК України колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутності сторін, що не з`явились, оскільки відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представника чи сторони, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 24 січня 2018 року у справі № 907/425/16.
Згідно з вимогами ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими (за умови дотримання відповідної процедури та наявності передбачених законом підстав) доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Положеннями ст. 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для залишення апеляційної скарги без задоволення та відсутність підстав для скасування рішення суду першої інстанції.
Як вбачається з матеріалів справи та належно встановлено судом першої інстанції в ході розгляду справи, 25 жовтня 2014 року між позивачем та відповідачем було укладено шлюб, що підтверджується, копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 , виданим 21.03.2015 року повторно Центральним відділом державної реєстрації шлюбів Головного управління юстиції у м. Києві.
Відповідно до паспорту США, виданого Державним департаментом Сполучених Штатів Америки, номер паспорта № НОМЕР_2 , у шлюбі у сторін народився син  ОСОБА_3 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Відповідно до рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 17.10.2024 року у справі № 760/10007/24 шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано.
Згідно з Характеристикою спеціалізованої школи І-ІІІ ступенів № 207 Деснянської районної в місті Києві Державної адміністрації Міністерства освіти і науки України Управління освіти  ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1  забезпечений всім необхідним для навчання, завжди має з собою ланч бокс та пляшку з водою, щоб перекусити на перерві. Фізичний і розумовий розвиток дитини відповідає віковим нормам. Батько приділяє багато уваги вихованню та розвитку сина, підтримує зв`язок з вчителями, цікавиться успішністю дитини. Також, у вихованні ОСОБА_6 бере участь бабуся ОСОБА_7 . Мати ОСОБА_8 з класним керівником на зв`язок не виходить, жодного разу не приводила дитину до школи і не забирала її, на батьківських зборах не являлась.
Згідно витягу з інформаційно-аналітичної системи «Облік відомостей про притягнення особи до кримінальної відповідальності та наявності судимості» ОСОБА_1 до кримінальної відповідальності не притягується, незнятої чи непогашеної судимості не має та в розшуку не перебуває.
Згідно нотаріальної заяви, яка зареєстрована за № 33 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анісковою Н.А., ОСОБА_9 відмовляється від належних їй батьківських прав щодо ОСОБА_6 , не заперечує проти проживання дитини разом з батьком.
В матеріалах справи міститься висновок органу опіки та піклування, в якому повідомлено про прийняття комісією рішення про доцільність позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно її малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову зазначив, що позбавлення батьківських прав є виключним та крайнім заходом сімейно-правової відповідальності, який може бути застосований лише за умови доведення наявності передбачених статтею 164 СК України підстав, зокрема свідомого, винного та систематичного ухилення матері від виконання батьківських обов`язків, тоді як надані позивачем докази, у тому числі показання свідків, характеристика навчального закладу, висновок органу опіки та піклування і нотаріальна заява відповідачки про відмову від батьківських прав, не підтверджують наявності її умисної винної поведінки, а свідчать лише про недостатню участь у житті дитини; при цьому суд вказав, що сама по собі нотаріальна заява відповідачки про відмову від батьківських прав не є процесуальним визнанням позову та не може бути самостійною підставою для його задоволення, оскільки позбавлення батьківських прав не залежить від волевиявлення батьків і має оцінюватися виключно з огляду на найкращі інтереси дитини, а відсутність доказів застосування до відповідачки заходів впливу та наявність відомостей про її психічне захворювання виключають висновок про свідоме нехтування батьківськими обов`язками, у зв`язку з чим визначені законом підстави для застосування такого крайнього заходу відсутні.
Колегія суддів в повній мірі погоджується з висновками суду першої інстанції.
Як убачається з апеляційної скарги, переважна більшість її доводів фактично повторюють позицію апелянта, заявлену ним в ході розгляду справи в суді першої інстанції. Така позиція вже була належним чином досліджена судом першої інстанції в ході розгляду справи, за результатами чого їй була дана належна правова оцінка, з якою в повній мірі погоджується й колегія суддів апеляційного суду. 
Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини.
В своєму рішенні у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, ЄСПЛ зазначив про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції й зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).
Верховний Суд у постанові від 24 квітня 2020 року у справі № 554/2491/17 зазначив наступне:
«Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій щодо установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували.
Із урахуванням того, що доводи касаційної скарги є майже ідентичними доводам апеляційної скарги заявника, яким судом апеляційної інстанції надана належна оцінка, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.»
З огляду на зазначене апеляційний суд вважає відсутніми підстави для повторного наведення тих доводів і аргументів, якими керувався суд першої інстанції при вирішенні даної справи, і з якими в повній мірі погоджується колегія суддів апеляційного суду.

Окремо колегія суддів апеляційного суду звертає увагу на те, що ст. 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. При цьому сторона самостійно несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Обов`язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів міститься і в ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами. При цьому сторона сама визначає обсяг та достатність доказів, що надає до суду, а витребування таких доказів судом самостійно без наявності передбачених законом підстав у чітко визначених випадках було б порушення принципу змагальності сторін в судовому процесі, що є неприпустимим.
Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.
У постанові Верховного Суду від 11 червня 2020 року (справа №757/1782/18) вказується, що змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він нівелюватиме можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову процесуальним законом, за загальним правилом, покладається на позивача. 
Оцінивши доводи апеляційної скарги в межах, визначених статтею 367 ЦПК України, та перевіривши наявні у справі докази, колегія суддів дійшла висновку про їх необґрунтованість.
Апелянт посилається на те, що відповідачка ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків щодо малолітнього сина, не бере участі у його вихованні та утриманні. Разом із тим, належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження саме свідомого, винного й систематичного ухилення відповідачки від виконання батьківських обов`язків матеріали справи не містять.
На підтвердження заявлених вимог позивачем було подано показання свідка, а саме сусідки ОСОБА_10 , допитаної у судовому засіданні 20 травня 2025 року. Свідок зазначила, що дитина проживає разом із батьком та бабусею, відповідачку бачила давно, та, зі слів свідка, остання дитиною не займалася. Водночас такі пояснення носять оціночний характер і не містять конкретних відомостей про обставини, які б свідчили про умисне та систематичне невиконання відповідачкою батьківських обов`язків. Матеріали справи не містять даних про те, що свідок перебувала в умовах постійного спостереження за сім`єю сторін або володіла об`єктивною інформацією щодо характеру та обсягу участі матері у вихованні дитини. За таких обставин зазначені показання не можуть бути покладені в основу висновку про наявність підстав, передбачених статтею 164 СК України.
Надана позивачем характеристика зі спеціалізованої школи № 207, відповідно до якої мати дитини не підтримує зв`язку з класним керівником, не з`являлася на батьківські збори та не приводила дитину до навчального закладу, сама по собі також не є беззаперечним доказом ухилення від виконання батьківських обов`язків. Факт відсутності участі одного з батьків у шкільному житті дитини не тотожний повному самоусуненню від її виховання чи свідомому нехтуванню батьківськими обов`язками, оскільки виконання таких обов`язків може здійснюватися в різних формах і не обмежується виключно участю у заходах навчального закладу.
Щодо висновку органу опіки та піклування, яким визнано доцільним позбавлення відповідачки батьківських прав, колегія суддів зазначає таке:
Із тексту зазначеного висновку вбачається, що відомості про обставини, покладені в його основу, отримані переважно зі слів позивача. Водночас об`єктивних даних про всебічне з`ясування позиції відповідачки, самостійне витребування органом опіки додаткової інформації з незалежних джерел чи проведення комплексного обстеження умов її проживання матеріали справи не містять. Крім того, виклики відповідачки до органу опіки здійснювалися за контактними даними, наданими позивачем, який є заінтересованою особою у справі, що об`єктивно потребує критичної оцінки повноти та неупередженості зібраної інформації.
Разом із тим у матеріалах справи відсутні будь-які відомості щодо застосування до відповідачки заходів впливу з боку органів внутрішніх справ, органу опіки та піклування чи органів місцевого самоврядування, зокрема попереджень, проведення профілактичних бесід, притягнення до адміністративної відповідальності або інших заходів, спрямованих на зміну її ставлення до виконання батьківських обов`язків. За відсутності таких даних висновок про свідоме й винне ухилення відповідачки від виконання обов`язків матері є передчасним.
Колегія суддів також погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачем не доведено, що поведінка відповідачки є саме свідомим нехтуванням батьківськими обов`язками, а не наслідком життєвих обставин, які об`єктивно вплинули на її можливість повноцінно брати участь у вихованні дитини.
З наданої представником позивача копії епікризу зі стаціонарної карти хворого № 14593 від 05 грудня 2023 року КНП «Клінічна лікарня «Психіатрія» вбачається, що відповідачка проходила лікування у лікаря-психіатра та перебувала на стаціонарному лікуванні з 13 листопада 2023 року по 04 грудня 2023 року з діагнозом «шизофренія, параноїдна форма».
Відповідно до пункту 17 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» не можна позбавити батьківських прав особу, яка не виконує своїх батьківських обов`язків внаслідок душевної хвороби, недоумства чи іншого тяжкого захворювання (крім хронічного алкоголізму чи наркоманії) або з інших незалежних від неї причин.
Таким чином, наявність у відповідачки психічного захворювання не може бути поставлена їй у вину як доказ свідомого ухилення від виконання батьківських обов`язків. За відсутності належних доказів умисної, винної поведінки матері сам факт її хвороби не свідчить про втрату інтересу до дитини, а може об`єктивно зумовлювати тимчасове обмеження можливості реалізації нею батьківських прав та обов`язків.
Інших належних і допустимих доказів, які б беззаперечно підтверджували наявність передбачених статтею 164 СК України підстав для позбавлення відповідачки батьківських прав, позивачем суду не надано.
Окремо апеляційний суд звертає увагу, що значна частина доводів апеляційної скарги не підтверджується матеріалами справи та зводиться до переоцінки доказів, яким суд першої інстанції вже надав належну правову оцінку.
Крім того, з пояснень позивача вбачається, що необхідність звернення до суду з даним позовом мотивувалася, зокрема, труднощами у вирішенні окремих побутових та адміністративних питань, пов`язаних із реєстрацією місця проживання дитини, отриманням довідок, зверненням до медичних закладів без участі другого з батьків тощо. 
Разом із тим такі обставини, навіть у разі їх наявності, не є самостійною та достатньою підставою для застосування крайнього заходу сімейно-правової відповідальності у вигляді позбавлення батьківських прав. Законодавством України передбачені інші правові механізми врегулювання подібних питань без застосування настільки суворого заходу.
За таких обставин колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції повно та всебічно з`ясував фактичні обставини справи, правильно застосував норми матеріального та процесуального права й дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову, у зв`язку з чим підстав для скасування оскаржуваного рішення не вбачається.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 374, 376, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд,
П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Заочне рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 26 травня 2025 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді Т.О. Писана 

К.П. Приходько