Номер провадження: 22-ц/813/1973/26 
Справа № 496/3660/25
Головуючий у першій інстанції Портна О. П.
Доповідач Коновалова В. А.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
Іменем України
23.04.2026 року м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Коновалової В.А.,
суддів: Назарової М.В., Лозко Ю.П.,
учасники справи:
позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ЕЙС»,
відповідач - ОСОБА_1 ,
розглянувши в порядку спрощеного провадження (без повідомлення учасників справи відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України) справу
за апеляційною скаргою Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ЕЙС»,
на рішення Біляївського районного суду Одеської області від 22 жовтня 2025 року,
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ЕЙС» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,
в с т а н о в и в:
Короткий зміст позовних вимог
У червні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ЕЙС» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення суми заборгованості за кредитним договором №494111548 від 22.02.2022 року у розмірі 20 405,75 грн, обґрунтувавши позовні вимоги тим, що 22.02.2022 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» (первісний кредитор) та відповідачем укладено кредитний договір №494111548, відповідно до умов якого останній було перераховано грошові кошти в сумі 15 500,00 грн на її банківську карту № НОМЕР_1 . 28.11.2018 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» укладено договір факторингу №28/1118-01, а в подальшому до договору факторингу укладалися додаткові угоди, у тому числі щодо продовження терміну дії договору факторингу. Первісний кредитор та ТОВ «Таліон Плюс» на виконання договору факторингу підписали реєстр прав вимоги №175 від 05.05.2022 року, за яким від первісного кредитора до ТОВ «Таліон Плюс» відступлено право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором. 30.10.2023 року між ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» укладено договір факторингу №30/1023-01. ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» на виконання договору факторингу підписали реєстр прав вимоги №2 від 20.12.2023 року до договору факторингу, за яким від ТОВ «Таліон Плюс» до ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» відступлено право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором. 29.05.2025 року між ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» та ТОВ «ФК «ЕЙС» (новий кредитор) укладено договір факторингу №29/05/25-Е, відповідно до умов якого позивачу відступлено право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором. Відповідно до реєстру боржників №б/н від 29.05.2025 року за договором факторингу від ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» до позивача перейшло право грошової вимоги до відповідача на загальну суму 20 405,75 грн. 
ТОВ «ФК «ЕЙС» просило суд стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором №494111548 від 22.02.2022 року у розмірі 20 405,75 грн, витрати на правничу допомогу у розмірі 7 000,00 грн та судовий збір у розмірі 2 422,40 грн. 

Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Біляївський районний суд Одеської області рішенням від 22 жовтня 2025 року у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ЕЙС» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовив.
Суд першої інстанції виходив з того, що договір №494111548, за яким позичальником виступає відповідач, укладений між відповідачем та ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» 22.02.2022 року, в той же час договір факторингу №28/1118-01 був укладений між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» - 28.11.2018 року. Позивач не довів належними та допустимими доказами безперервність і дійсність переходу саме спірної вимоги за договором №494111548. Подані реєстри прав вимоги не супроводжуються актами приймання-передачі кредитної справи на кожному етапі, а також повним пакетом первинних бухгалтерських документів первісного кредитора та попередніх факторів, які б підтверджували склад і розмір боргу на дату відступлення. За ст. 517 ЦК України саме на позивача покладається обов`язок довести передачу документів і важливої інформації новому кредитору. Відсутність таких доказів, за усталеною практикою Верховного Суду, унеможливлює висновок про належне набуття права вимоги. Укладенням додаткових угод до договорів факторингу лише продовжено строк дії договору факторингу між факторами та клієнтами. При цьому, обсяг прав та обов`язків сторін по договорам факторингу додатковими угодами не змінений, відтак, суд вважає, що вони не є новими договорами факторингу та не можуть підтверджувати перехід до ТОВ «ФК «ЕЙС» від первісного кредитора - ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» права вимоги до відповідача за договором кредитної лінії №494111548 від 22.02.2022 року. Суд дійшов висновку, що позивач не довів належними та допустимими доказами перехід до нього права вимоги за договором №494111548 від 22.02.2022, зокрема не підтвердив безперервність та дійсність ланцюга відступлення права вимоги і передачу кредитної справи та первинних документів на кожному етапі. та не підтвердив, що є кредитором у відповідному зобов`язанні, а відтак відсутні правові підстави для задоволення позову про стягнення заборгованості.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги
В апеляційній скарзі Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ЕЙС» просить рішення Біляївського районного суду Одеської області рішенням від 22 жовтня 2025 року по справі №496/3660/25 скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ЕЙС» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити в повному обсязі з огляду на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків суду обставинам справи, порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
(1) Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
В апеляційній скарзі ТОВ «ФК «ЕЙС» посилається на те, що ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» уклали договір факторингу №28/1118-01 від 28.11.2018 та в подальшому між ними укладено ряд додаткових угод, якими вносилися зміни до договору факторингу, зокрема: №19 від 28.11.2019, відповідно до якої строк дії договору факторингу продовжено до 31.12.2020, №26 від 31.12.2020, якою строк дії договору факторингу продовжено до 31.12.2021, №27 від 31.12.2021, відповідно до умов якої строк дії договору факторингу продовжено до 31.12.2022, №31 від 31.12.2022, якою строк дії договору факторингу продовжено до 31.12.2023, №32 від 31.12.2023, згідно якої продовжено строк дії договору факторингу до 31.12.2024. Таким чином, договір факторингу №28/1118-01 від 28.11.2018 є рамковою угодою, адже він підтверджує згоду двох сторін співпрацювати протягом тривалого часу, а саме з 28.11.2018 по 31.12.2024. 05.05.2022 первинний кредитор та ТОВ «Таліон Плюс» підписали реєстр прав вимоги №175 до договору факторингу, відповідно до якого останній набув право вимоги до відповідача на загальну суму 16 533,85 грн. Даний факт свідчить про те, що відступлення права вимоги здійснювалося не щодо майбутніх чи умовних зобов`язань, а конкретного, дійсного та чинного на той момент зобов`язання відповідача перед первинним кредитором. На момент включення цього кредитного договору до реєстру, право вимоги вже існувало та відступлено ТОВ «Таліон Плюс» на підставі реєстру прав вимоги що є предметом договору факторингу №28/1118-01. Отже, суд першої інстанції зробив помилковий висновок щодо предмету факторингу, що вплинуло на відмову в задоволенні позову. 30.10.2023 між ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» укладено договір факторингу №30/1023-01 від 30.10.2023, реєстр прав вимоги №2. ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» на виконання договору факторингу, підписали реєстр прав вимоги №2 від 20.12.2023 до договору факторингу, за яким від ТОВ «Таліон Плюс» до ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» відступлено право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором у розмірі зазначеному у реєстрі прав вимоги. 29.05.2025 між ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» та скаржником укладено договір факторингу №29/05/25-Е, відповідно до умов якого скаржнику відступлено право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором. ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» та позивач на виконання договору факторингу підписали реєстр боржників №б/н від 29.05.2025 до договору факторингу, за яким від ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» до позивача відступлено право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором у розмірі зазначеному у реєстрі прав вимоги. Факт переходу прав вимог за кредитними договорами, які зазначені у реєстрі боржників №б/н від 29.05.2025 до позивача підтверджується актом прийому-передачі реєстру боржників за договором факторингу. Для підтвердження факту передачі грошових коштів у розпорядження (фінансування) ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» зі сторони позивача згідно договору факторингу саме за відступлення права вимоги у обсязі кредитних договорів, які зазначені у реєстрі боржників №б/н від 29.05.2025 до договору факторингу.
Скаржник наголошує, що надані позивачем витяги з реєстру прав вимоги №175 від 05.05.2022 до договору факторингу № 28/1118-01 від 28.11.2018 року, реєстру прав вимоги №2 від 20.12.2023 до договору факторингу №30/1023-01 від 30.10.2023, реєстру боржників №б/н від 29.05.2025 до договору факторингу №29/05/25-Е від 29.05.2025 підписані та мають печатки уповноважених осіб, а також зазначена вся важлива інформація, а саме: номер реєстру, номер договору, дата договору, суми заборгованостей, реквізити сторін. Витяги з реєстрів боржників (прав вимог) формуються безпосередньо клієнтом та фактором, тобто сторонами договору факторингу. Позивач, як новий кредитор, не має впливу на їх форму чи вигляд, а також доступу до повного реєстру, його роль обмежується отриманням документів, які передаються йому у зв`язку з виконанням договору факторингу. Отже, право вимоги за кредитним договором №494111548 від 22.02.2022 передані ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» на користь ТОВ «Таліон Плюс», ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» та в подальшому скаржнику на підставі реєстрів прав вимоги, який оформлений належним чином. Оплата за відступлення права вимоги не є предметом спору, однак для повного та всебічного розгляду до позовної заяви скаржником додатково долучено оплату за кожним договором факторингу.
Скаржник наголошує, що надав усі документи на підтвердження переходу прав вимоги до нього, зокрема, реєстр прав вимоги 175 від 05.05.2022 до договору факторингу 28/1118-01 від 28.11.2018 року, з якого чітко вбачається, що первісний кредитор відступив право вимоги саме до ОСОБА_1 . Реєстр прав вимог №175 підписано 05.05.2022, тобто вже після укладення кредитного договору між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та відповідачем 22.02.2022. Відповідно до умов договору факторингу, передача права вимоги здійснюється не за самим договором, а за реєстрами, які є додатками до нього. Тобто, реєстр №175 від 05.05.2022, що містить інформацію про боржника, підтверджує факт переходу права вимоги у визначений момент (дату його підписання). Враховуючи вищевикладене, перехід права вимоги за кредитним договором стосувався чинного зобов`язання на момент його передачі і відбувся на законних підставах, оскільки реєстр прав вимоги підписано після укладення кредитного договору. Отже, висновки суду першої інстанції суперечать фактичним обставинам справи та правовій природі договору факторингу.

(2) Позиція інших учасників справи
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 07.11.2025 року відкрито апеляційне провадження у справі та ОСОБА_1 роз`яснювалось право подання до апеляційного суду відзиву на апеляційну скаргу у відповідності до положень ст. 360 ЦПК України. 
Копію ухвали про відкриття апеляційного провадження від 07.11.2025 отримано ТОВ «ФК «ЕЙС» 14.11.2025 02:10:19 год в електронному кабінеті Електронного Суду, що підтверджується довідкою.
Копію ухвали про відкриття апеляційного провадження від 07.11.2025 та копію апеляційної скарги ОСОБА_1 отримала у відповідності до п. 5 ч. 6 ст. 272 ЦПК України.
Частиною шостою статті 19 ЦПК України визначено, що малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. 
Предметом позову в цій справі є вимога про стягнення заборгованості за кредитним договором №494111548 від 22.02.2022 року у розмірі 20 405,75 грн, тобто ціна позову не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (3 028,00 х 30 = 90 840,00 грн), тому справа є малозначною в силу прямої вказівки в ЦПК України. 
Оскільки справа є малозначною, то розгляд апеляційної скарги проводиться без повідомлення учасників справи відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України. 
Згідно ч. 1 ст. 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час та місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи. 
Інформація про призначення даної справи до розгляду у апеляційному суді без повідомлення учасників справи завчасно розміщена на офіційному веб-порталі судової влади України.

ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ
Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Ухвалюючи рішення суд першої інстанції виходив з того, що договір №494111548, за яким позичальником виступає відповідач, укладений між відповідачем та ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» 22.02.2022 року, в той же час договір факторингу №28/1118-01 був укладений між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» - 28.11.2018 року. Позивач не довів належними та допустимими доказами безперервність і дійсність переходу саме спірної вимоги за договором №494111548. Подані реєстри прав вимоги не супроводжуються актами приймання-передачі кредитної справи на кожному етапі, а також повним пакетом первинних бухгалтерських документів первісного кредитора та попередніх факторів, які б підтверджували склад і розмір боргу на дату відступлення. За ст. 517 ЦК України саме на позивача покладається обов`язок довести передачу документів і важливої інформації новому кредитору. Відсутність таких доказів, за усталеною практикою Верховного Суду, унеможливлює висновок про належне набуття права вимоги. Укладенням додаткових угод до договорів факторингу лише продовжено строк дії договору факторингу між факторами та клієнтами. При цьому, обсяг прав та обов`язків сторін по договорам факторингу додатковими угодами не змінений, відтак, суд вважає, що вони не є новими договорами факторингу та не можуть підтверджувати перехід до ТОВ «ФК «ЕЙС» від первісного кредитора - ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» права вимоги до відповідача за договором кредитної лінії №494111548 від 22.02.2022 року. Суд дійшов висновку, що позивач не довів належними та допустимими доказами перехід до нього права вимоги за договором №494111548 від 22.02.2022, зокрема не підтвердив безперервність та дійсність ланцюга відступлення права вимоги і передачу кредитної справи та первинних документів на кожному етапі, та не підтвердив, що є кредитором у відповідному зобов`язанні, а відтак відсутні правові підстави для задоволення позову про стягнення заборгованості.
Проаналізувавши встановлені судом першої інстанції обставини у справі колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне. 
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Загальні правила щодо форми договору визначено у ст. 639 ЦК України, згідно із якою договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення. Тобто, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного кодексу України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 Кодексу). 
Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року у справі № 127/33824/19, від 08 серпня 2022 року у справі № 234/7298/20.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».
Відповідно до ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію», в редакції на час виникнення правовідносин, електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Згідно ч. 3 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», в редакції на час виникнення правовідносин, електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Відповідно до ч. 4 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», в редакції на час виникнення правовідносин, пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього (ч. 5 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»).
Положення ч. 6 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію», в редакції на час виникнення правовідносин, передбачають відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
Відповідно до ч. 8 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», в редакції на час виникнення правовідносин, у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі (ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію».
Так, відповідно до ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Положення Закону України «Про електронну комерцію» передбачають використання як електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», так і електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом.
Електронний цифровий підпис як вид електронного підпису накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа (стаття 1 Закону України «Про електронний цифровий підпис»).
Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору (пункт 6 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію»).
Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного суду від 14 червня 2022 року у справі №757/40395/20.
Судом встановлено, що 22.02.2022 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Манівео швидка фінансова допомога» (кредитодавець) та ОСОБА_1 (позичальником) укладено договір кредитної лінії №494111548, відповідно до п. 2.1 якого кредитодавець зобов`язується надати позичальникові кредит на суму 22 000,00 грн на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплачувати проценти за користування кредитом відповідно до умов, зазначених у цьому договорі, додатках до нього та правилах надання грошових коштів у позику, в тому числі на умовах фінансового кредиту продукту «смарт» Товариства з обмеженою відповідальністю «Манівео швидка фінансова допомога».
Згідно пункту 2.3 вказаного договору, кредитодавець надає позичальнику перший транш за договором в сумі 15 500,00 грн одразу після укладення договору, який має бути повернено до 01.03.2022 року.
Відповідно до п. 5.1.1 договору, за вибором позичальника, кожен окремий транш за цим договором може надаватися позичальнику в наступний спосіб: шляхом ініціювання кредитодавцем безготівкового перерахування суми кредиту на банківський рахунок позичальника, за реквізитами платіжної картки НОМЕР_6, що відбувається до 3 (трьох) банківських днів з моменту укладення договору чи ініціювання отримання чергового траншу за договором. 
На момент укладення цього договору, сторони дійшли згоди, що сума кредиту за всіма наданими траншами має бути повернена кредитодавцю не пізніше дати закінчення дисконтного періоду кредитування - 01.03.2022, а саме не пізніше ніж через 7 (сім) днів від дати отримання першого траншу позичальником (п. 7.1 договору).
За користування кредитом позичальник зобов`язаний сплачувати кредитодавцю проценти за користування кредитом. Інших витрат позичальника, крім процентів за користування кредитом, договором не передбачено. Процентні ставки за договором є фіксованими і не підлягають зміні кредитодавцем в односторонньому порядку в сторону погіршення для позичальника. Загальні витрати за договором та загальна вартість кредиту за договором залежить від обраної моделі поведінки позичальника і прораховується в порядку описаному нижче. (п.8.1-8.2 договору).
Згідно п. 8.3-8.4 договору, за умови якщо позичальник не скористається умовами зменшення витрат та загальної вартості кредиту за договором на умовах пункту 8.5. договору, то зобов`язання позичальника по сплаті процентів за весь строк дисконтного періоду кредитування визначається за процентною ставкою 766,50 відсотків річних, що на день укладення договору становить 2,10 відсотків в день від суми залишку кредиту, що знаходиться у позичальника за кожний день користування ним (базова процентна ставка). Зобов`язання по сплаті процентів за користування кредитом після закінчення дисконтного періоду кредитування визначається за процентною ставкою 1087,70 відсотків річних, що на день укладення договору становить 2,98 відсотків в день від суми залишку кредиту, що знаходиться у позичальника за кожний день користування ним.
Для здійснення першої пролонгації за цим договором, позичальнику необхідно сплатити всі нараховані проценти за перші 7 днів дисконтного періоду у розмірі 1 594,95 грн. Про суму нарахованих процентів, що позичальнику необхідно сплатити для оформлення другої і наступних пролонгацій позичальник інформується через особистий кабінет (п. 3.8 договору).
Розділ 4 вказаного кредитного договору визначає порядок укладення договору та створення електронного підпису сторонами, аналізом якого встановлено, що між позичальником та кредитодавцем в якості підпису позичальника буде використовуватись електронний підпис одноразовим ідентифікатором.
Відповідач ОСОБА_1 електронним підписом з одноразовим ідентифікатором MNV97BS8 22.02.2022 підписала договір кредитної лінії №494111548.
У матеріалах справи також наявні заявка ОСОБА_1 від 22.02.2022, що відображає персональні дані позичальника, а також номер рахунку, на який підлягають перерахуванню кошти - НОМЕР_6, довідка щодо дій позичальника в інформаційно-телекомунікаційній системі ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога», що сформована 03.01.2024, згідно якої одноразовий ідентифікатор MNV97BS8 відправлено позичальнику 22.02.2022 22:23:36 на номер телефону - НОМЕР_2 ,  ним введено 22.02.2022 22:24:36, а перерехування грошових коштів відбулось 22.02.2022 22:25:11.
Також матеріали справи містять паспорт споживчого кредиту продукту «смарт» до договору №494111548 від 22.02.2022 року, правила надання грошових коштів у позику, в тому числі на умовах фінансового кредиту ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога», порядок дій споживача в інформаційно-телекомунікаційній системі ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» з метою акцепту оферти та укладення електронного договору та отримання фінансових послуг під торговельною маркою «Moneyveo», алгоритм дій ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» стосовно укладання кредитних договорів.
ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» свої зобов`язання за кредитним договором №494111548 від 22.02.2022 року виконало, що підтверджується копією платіжного доручення №63a6b989-a8a1-4df2-86fb-07049659a631 від 22.02.2022 року про перерахування грошових коштів у розмірі 15 500,00 грн на рахунок НОМЕР_6.
Згідно довідки №БТ/Е-12887 від 10.09.2025, наданої АТ «Універсал Банк» на виконання ухвали Біляївського районного суду Одеської області від 14.07.2025 про витребування доказів, на ім`я ОСОБА_1 банком було емітовано платіжну карту № НОМЕР_3 ; за період з 22.02.2022 по 27.02.2022 на платіжну карту № НОМЕР_3 було зарахування коштів у сумі 15 500,00 грн; номер телефону НОМЕР_4 був фінансовим номером телефону за платіжною картою № НОМЕР_3 та знаходився в анкетних даних ОСОБА_1 . Також банком надано довідку, у якій відображено рух по картці від 09.09.2025 року.
Відповідно до п.9.1.1.5 договору, кредитодавець має право без згоди позичальника укласти договір відступлення права вимоги за договором або договір факторингу з будь-якою третьою особою, відповідно до чого, кредитодавець в будь-який час, в тому числі після закінчення дисконтного періоду, має право відступити право вимоги до позичальника будь-якій третій особі.
За встановлених обставин колегія суддів вважає, що сторонами погоджено всі істотні умови кредитного договору, оскільки даний електронний договір містить істотні умови щодо суми кредиту, дати його видачі, строк надання коштів, розмір процентів та умови кредитування, сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, при цьому вказаний кредитний договір недійсним не визнавався, доказів цього не надано. 
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). 
Відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. 
Відповідно до статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає. 
Згідно зі статтею 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається. 
Відповідно до статті 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.
За змістом частини першої статті 4 Закону України 12 липня 2001 року «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» факторинг вважається фінансовою послугою. 
У пункті 5 частини першої статті 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» зазначено, що фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. 
Відповідно до абзацу 1 частини першої статті 1077 ЦК України договір факторингу передбачає, зокрема те, що фактор передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату, а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові свою грошову вимогу до третьої особи (боржника). 
Отже, за договором факторингу фактором має надаватися фінансова послуга, яка полягає в наданні коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту (пункт 6 частини першої статті 4 Закону України Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»), тобто грошові кошти мають передаватися клієнту у розпорядження, і клієнт має сплатити фактору за відповідну послугу з фінансування (надання позики або кредиту).
При цьому, така плата за надану фактором послугу може бути, як зазначила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 11 вересня 2018 року у справі №909/968/16 (провадження №12-97гс18, пункт 61), встановлена у твердій сумі, у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається, у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної в договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю. 
Сама грошова вимога, передана клієнтом фактору, не може розглядатися як плата за надану фактором фінансову послугу. 
Натомість грошова вимога, що передається клієнтом фактору, може відступатися клієнтом фактору у зв`язку з її продажем останньому (частина перша статті 1084 ЦК України) або з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором, оскільки за змістом частини другої статті 1084 ЦК України фактор має право у разі невиконання клієнтом зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок заставленої грошової вимоги до боржника.
Таким чином, договір факторингу є змішаним договором, який обов`язково поєднує у собі елементи договору позики або кредитного договору та елементи договору купівлі-продажу грошової вимоги або договору застави грошової вимоги.
Як вбачається із матеріалів справи, 28.11.2018 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Таліон Плюс» (фактор) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Манівео швидка фінансова допомога» (клієнт) укладено договір факторингу №28/1118-01, згідно п. 2.1 якого клієнт зобов`язується відступити фактору права вимоги, зазначені у відповідних реєстрах прав вимоги, а фактор зобов`язується їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату на умовах, визначених цим договором.
Відповідно до п.1.3 договору факторингу №28/1118-01 від 28.11.2018 року під правом вимоги розуміється всі права клієнта за кредитними договорами, в тому числі права грошових вимог до боржників по сплаті суми боргу за кредитними договорами, строк платежу за якими настав, а також права вимоги, які виникнуть в майбутньому. 
Розділом 4 вищезазначеного договору регламентовано порядок відступлення права вимоги. Так, відповідно до п.4.1 договору факторингу право вимоги переходить від клієнта до фактора в день підписання сторонами реєстру прав вимоги по формі, встановленій у відповідному додатку. Підписанням реєстру прав вимоги сторони засвідчують передачу права вимоги до боржників в повному обсязі з відповідним реєстром права вимоги. 
Згідно п. 8.2 договору факторингу, строк цього договору починає перебіг у момент, визначений у п. 8.1 цього договору та закінчується 28.11.2019 року, але в будь-якому разі до моменту належного та повного виконання сторонами взятих на себе зобов`язань за цим договором.
28.11.2019 року ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» уклали додаткову угоду №19 до договору факторингу №28/1118-01 від 28.11.2018, згідно п. 1-2 якої сторони дійшли згоди викласти п. 8.2 договору в наступній редакції: «8.2 строк дії цього договору починає перебіг у момент, визначений у п. 8.1 цього договору та закінчується 31 грудня 2020 року, але в будь-якому разі до моменту належного та повного виконання сторонами взятих на себе зобов`язань за цим договором. Всі інші умови договору залишаються без змін».
31.12.2020 року ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» уклали додаткову угоду №26 до договору факторингу №28/1118-01 від 28.11.2018 року, згідно якої сторони погодили викласти текст договору у новій редакції, зокрема згідно вказаної додаткової угоди п. 4.1 договору факторингу викладено у наступній редакції: «наявне право вимоги переходить від клієнта до фактора з моменту підписання ними відповідного реєстру прав вимоги по формі, встановленій у відповідному додатку. Право майбутньої вимоги передається з моменту виникнення такого права вимоги до боржника та додаткового оформлення не потребує». 
31.12.2021 року ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» уклали додаткову угоду №27 до договору факторингу №28/1118-01 від 28.11.2018, згідно п. 1 якої сторони дійшли згоди продовжити строк дії договору до 31 грудня 2022 року включно. Згідно п.3 угоди, ця додаткова угода вступає в дію з моменту підписання її сторонами та скріплення печатками сторін.
31.12.2022 року ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» уклали додаткову угоду №31 до договору факторингу №28/1118-01 від 28.11.2018, згідно п. 1 якої сторони дійшли згоди продовжити строк дії договору до 31 грудня 2023 року включно. Згідно п.3 угоди, ця додаткова угода вступає в дію з моменту підписання її сторонами та скріплення печатками сторін.
31.12.2023 року ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» уклали додаткову угоду №32 до договору факторингу №28/1118-01 від 28.11.2018, згідно п. 1 якої сторони домовилися продовжити строк дії договору до 31 грудня 2024 року, у зв`язку з чим погодили внести зміни до п.8.2 договору, замінивши в ньому попередню дату новою - 31 грудня 2024. Дана додаткова угода у відповідності до п. 4 набирає чинності 01 січня 2024 року.
Відповідно до витягу з реєстру прав вимоги №175 від 05.05.2022 до договору факторингу №28/1118-01 від 28.11.2018 року, ТОВ «Таліон Плюс» від ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» на виконання договору №28/1118-01 від 28.11.2018 отримало право вимоги до ОСОБА_1 на загальну суму 16 533,85 грн, яка складається з: заборгованості по основному боргу - 15 500,00 грн, заборгованості за відсотками - 1 033,85 грн.
Також судом першої інстанції встановлено, що 30.10.2023 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс» (фактор) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Таліон Плюс» (клієнт) укладено договір факторингу №30/1023-01, згідно п. 2.1 якого клієнт зобов`язується відступити фактору права вимоги, зазначені у відповідних реєстрах прав вимоги, а фактор зобов`язується їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату на умовах, визначених цим договором.
Пунктом 4.1 вказаного договору факторингу визначено, що право вимоги переходить від клієнта до фактора з моменту підписання ними відповідного реєстру прав вимог по формі, встановленій у відповідному додатку. 
Відповідно до пункту 5.3.3 договору факторингу фактор має право розпоряджатися правом вимоги на свій власний розсуд, в тому числі відступати право вимоги на користь третіх осіб.
Згідно витягу з реєстру прав вимоги №2 від 20.12.2023 до договору факторингу №30/1023-01 від 30.10.2023 ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» від ТОВ «Таліон Плюс» на виконання договору №30/1023-01 від 30.10.2023 отримало право вимоги до ОСОБА_1 на загальну суму 20 405,75 грн, яка складається з: заборгованості по основному боргу - 15 500,00 грн, заборгованості за відсотками - 4 905,75 грн.
29.05.2025 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ЕЙС» (фактор) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс» (клієнт) укладено договір факторингу №29/05/25-Е, відповідно до п.1.1 якого фактор зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження клієнта (ціна продажу) за плату, а клієнт відступити факторові право грошової вимоги, строк виконання зобов`язань за якою настав або виникне в майбутньому до третіх осіб - боржників, включаючи суму основного зобов`язання (суму позики), плату за позикою (проценти за користування позикою та проценти на прострочену позику), пеню за порушення грошових зобов`язань та інші платежі, право на одержання яких належить клієнту. Перелік боржників, підстави виникнення права грошової вимоги до боржників, сума грошових вимог та інші дані зазначені в реєстрі боржників, який формується згідно з додатком №1 є невід`ємною частиною договору.
Відповідно до п. 1.2 договору, перехід від клієнта до фактора прав вимоги заборгованості до боржників відбувається в момент підписання сторонами акта прийому-передачі реєстру боржників згідно з додатком №2, після чого фактор стає кредитором по відношенню до боржників стосовно заборгованостей та набуває відповідні права вимоги. Підписаний сторонами та скріплений їхніми печатками акт прийому-передачі реєстру боржників підтверджує факт переходу від клієнта до фактора прав вимоги заборгованості та є невід`ємною частиною цього договору.
Як визначено у п 1.3 договору, клієнт зобов`язується протягом 10 робочих днів з дати відступлення права вимоги за договором позики фактору, повідомити божників про відступлення права вимоги та передачу їх персональних даних фактору, надати інформацію, передбачену чинним законодавством про фактора, у спосіб, передбачений договором про споживчий кредит та вимогами чинного законодавства.
Відповідно до п. 9.2 договору, договір набирає чинності з моменту його укладення сторонами, а зобов`язання що виникають з цього договору, припиняється їх належним (повним) виконанням. Договір вважається укладеним, якщо він підписаний від імені сторін їх уповноваженими представниками, а підписи скріплені печатками сторін.
Сторонами договору факторингу 29.05.2025 року підписано акт прийому-передачі реєстру боржників за договором факторингу №29/05/25-Е від 29.05.2025 року, відповідно до п.1 якого клієнт передав, а фактор прийняв реєстр боржників в кількості 7 277, після чого з урахуванням п. 1.2 договору факторингу №29/05/25-Е від 29.05.2025 від клієнта до фактора переходять права вимоги заборгованості від боржників і фактор стає кредитором по відношенню до боржників стосовно заборгованостей. Загальна сума заборгованості складає 258 598 755,46 грн (п. 2). Реєстр боржників передано в повному об`ємі відповідно до умов договору факторингу №29/05/25-Е від 29.05.2025 року, будь-яких зауважень до зазначеного реєстру немає (п. 3). 
Також матеріали справи містять реєстр боржників до договору факторингу №29/05/25-Е від 29.05.2025, згідно якого ТОВ «Фінансова компанія «ЕЙС» (фактор) від ТОВ «Онлайн Фінанс» на виконання договору №29/05/25-Е від 29.05.2025 отримало право вимоги до ОСОБА_1 на загальну суму 20 405,75 грн, яка складається з: заборгованості по основному боргу - 15 500,00 грн, заборгованості за відсотками - 4 905,75 грн.
З урахуванням наведених обставин та доказів, що наявні у матеріалах справи, вбачається, що відбулася заміна кредитодавця на підставі вищенаведених укладених договорів, а тому до позивача - Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ЕЙС» перейшло право вимоги за договором кредитної лінії №494111548 від 22.02.2022, укладеним між Товариством з обмеженою відповідальністю «Манівео швидка фінансова допомога» та ОСОБА_1 , на що суд першої інстанції не звернув уваги, помилково вважаючи, що предметом договору факторингу може бути лише право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), однак аж ніяк не право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Вказане суперечить як приписам ч. 1 ст. 1078 ЦК України, так і змісту наведених договорів та додаткових угод.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що на момент укладення договору факторингу №29/05/25-Е від 29.05.2025 боргові зобов`язання відповідача за кредитним договором №494111548 від 22.02.2022 ще не існували та відповідно не могли бути передані новому кредитору на час укладення договорів факторингу №28/1118-01 від 28.11.2018 року та №30/1023-01 від 30.10.2023. З матеріалів справи вбачається, що на підтвердження факту набуття ТОВ «Таліон Плюс», ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» та ТОВ «ФК «ЕЙС» права вимоги до відповідача за кредитним договором позивач надав копії відповідних договорів, реєстрів боржників, актів приймання-передачі, які колегія суддів вважає належними та допустимими доказами відступлення права вимоги у спірних правовідносинах.
У постанові по справі №727/2790/25 від 07.01.2026 Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду зауважив, що: допускається відступлення за договором факторингу наявної вимоги та майбутньої вимоги. При цьому для розмежування прав грошової вимоги, що може відступатися на підставі договору факторингу обрано різні критерії. Зокрема, для: (а) наявної вимоги - це строк платежу; (б) майбутньої вимоги - це момент виникнення. Різність критеріїв, які покладені в виокремлення видів, створює складнощі у розумінні як наявної, так і майбутньої вимоги; наявна вимога - це право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (частина перша статті 1078 ЦК України). Втім очевидно, що строк платежу визначає не існування, а тільки можливість здійснення права грошової вимоги. І, звісно, що наявні грошові вимоги не вичерпуються тими, строк платежу яких настав. Оскільки якщо зробити протилежний висновок, то в категорію майбутніх вимог слід віднести будь-які інші права грошової вимоги, навіть ті які існують в зобов`язанні, але їх здійснення залежить від настання умови чи спливу строку. Саме тому до наявних вимог потрібно віднести й «недозрілі» грошові вимоги. «Недозріла» вимога - це різновид наявної вимоги, тобто право грошової вимоги, можливість здійснення якого залежить від настання умови чи спливу строку платежу. Як наслідок наявна та недозріла вимога існують до або в момент укладення договору факторингу; майбутня вимога - це право грошової вимоги, що виникне в майбутньому (частина перша статті 1078 ЦК України), тобто майбутніми мають кваліфікуватися такі права грошової вимоги, що «з`явилися» із тих чи інших договорів, укладених після договору факторингу; у договорі факторингу необхідно індивідуалізувати право грошової вимоги. Наявна та «недозріла» вимоги мають бути визначені в договорі факторингу з максимальним ступенем конкретності, яка б забезпечувала можливість виокремити такі вимоги від інших вимог клієнта в момент укладення договору факторингу. Для наявної та «недозрілої» вимоги, оскільки вони існують на час укладення договору факторингу, індивідуалізація може полягати, зокрема, у вказівці предмета (розміру чи обсягу вимоги), суб`єктів (як активного - кредитора, так і пасивного - боржника), підстави виникнення (наприклад, договір поставки); майбутня вимога має піддаватися індивідуалізації не пізніше, аніж в момент її виникнення. Тобто майбутня вимога повинна мати потенційну властивість для ідентифікації в момент її виникнення. До цього часу майбутня вимога хоча б якось має пов`язуватися із клієнтом.
Матеріали справи містять розрахунок заборгованості відповідача ОСОБА_1 , складеного кредитодавцем ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога», з якого вбачається, що за ОСОБА_1 рахується заборгованість у розмірі 16 533,85 грн, яка складається із заборгованості за тілом кредиту - 15 500,00 грн та заборгованості за процентами - 1 033,85 грн.
Зважаючи на обов`язок суду належним чином дослідити поданий позивачем розрахунок заборгованості, перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково зазначити правові аргументи на його спростування і навести у рішенні свій розрахунок (постанова Верховного Суду в справі №775/7704/15 від 23 січня 2018 року), колегія суддів здійснює перевірку нарахованої до стягнення заборгованості.
При цьому, вирішуючи питання про стягнення сум заборгованості за відсотками колегія суддів враховує, що за змістом ст. 1048 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. 
В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. 
Так, згідно пункту 2.3 кредитного договору, кредитодавець надає позичальнику перший транш за договором в сумі 15 500,00 грн одразу після укладення договору, який має бути повернено до 01.03.2022 року, тобто, строк кредитування становить 7 днів. 
Пунктом 3.8 договору визначено, що для здійснення першої пролонгації за цим договором, позичальнику необхідно сплатити всі нараховані проценти за перші 7 днів дисконтного періоду у розмірі 1 594,95 грн.
В той же час, розрахунком заборгованості підтверджено оплату ОСОБА_1 суми боргу у розмірі 1 139,25 грн, яка відбулася 04.03.2022, тобто у визначений умовами договору строк відповідачем не сплачено погоджену сторонами суму (всі нараховані проценти за перші 7 днів дисконтного періоду у розмірі 1 594,95 грн), що свідчить про відсутність підстав для здійснення першої та відповідно і всіх наступних пролонгацій за цим договором.
З урахуванням вказаних обставин, строк кредитування становить 7 днів, за який кредитодавець нараховував проценти у погодженому фіксованому розмірі - 1,47%, що становить 1 594,95 грн (227,85 грн х 7 днів).
При цьому, колегією суддів встановлено, що ОСОБА_1 в рахунок погашення заборгованості за кредитом здійснено три платежі: 04.03.2022 - 1 139,25 грн, 17.03.2022 - 923,80 грн, 08.04.2022 - 227,85 грн, а всього на загальну суму 2 290, 90 грн. 
Отже, заборгованість ОСОБА_1 з урахуванням здійсненого погашення заборгованості становить 14 804,05 грн (15500 грн + 1594,95 грн - 1 139,25 грн - 227,85 грн - 923,80 грн, яка і підлягає стягненню з неї на користь нового кредитора - позивача у справі.
Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 квітня 2023 року у справі №910/4518/16 (провадження №12-16гс22) зроблено такі висновки, що «компенсаторний характер процентів, передбачених статтею 625 ЦК України, не свідчить про те, що вони є платою боржника за «користування кредитом» (тобто можливістю правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу). Такі проценти слід розглядати саме як міру відповідальності. На відміну від процентів за «користування кредитом», до процентів річних, передбачених зазначеною статтею, застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність. 
Принципи справедливості, добросовісності та розумності передбачають, зокрема, обов`язок особи враховувати потреби інших осіб у цивільному обороті, проявляти розумну дбайливість і добросовісно вести переговори (пункт 6.20 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі №910/719/19). Отже, сторони повинні сумлінно та добросовісно співпрацювати з метою належного виконання укладеного договору. Кредитор у зобов`язанні має створити умови для виконання боржником свого обов`язку, для чого вчиняє не тільки дії, визначені договором, актами цивільного законодавства, але й ті, які випливають із суті зобов`язання або звичаїв ділового обороту (див. частину першу статті 613 ЦК України). Вказаного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13.07.2022 у справі №363/1834/17 (пункт 57). 
Для вирішення подібних спорів важливим є тлумачення умов договорів, на яких ґрунтуються вимоги кредиторів, для з`ясування того, чи мали на увазі сторони встановити нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування. Для цього можуть братися до уваги формулювання умов про сплату процентів, їх розміщення в структурі договору (в розділах, які регулюють правомірну чи неправомірну поведінку сторін), співвідношення з іншими положеннями про відповідальність позичальника тощо. У разі сумніву слід застосовувати принцип contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem, тобто слова договору тлумачаться проти того, хто їх написав)». 
Верховним Судом у постанові від 19.09.2020 року у справі №686/18977/17 зазначено, що «положеннями частини другої статті 536, частини другої статті 625 та статті 627 ЦК України не обмежено право сторін визначити у договорі розмір процентів за неправомірне користування чужими грошовими коштами. Однак, диспозитивний характер цих норм у цілому обмежується положенням частини другої статті 625 ЦК України, яка зазначає про стягнення трьох процентів річних, що має наслідком визначення таких процентів саме у річних, а не будь-яким іншим способом обчислення процентів за умовами договору.
Отже, положеннями ЦК України передбачено, що договором може бути встановлено інший розмір процентів річних, а не інший спосіб їх обчислення, зокрема, у розмірі певного проценту за кожен день прострочення».
Колегія суддів вважає, що визначені умовами договору проценти за користування кредитом можуть бути нараховані лише в межах строку кредитування. Після закінчення строку кредитування кредитор має право на застосування відповідальності за невиконання грошового зобов`язання в порядку, визначеному ч. 2 статті 625 ЦК України, проте таких вимог позивачем заявлено не було. 

Щодо суті апеляційної скарги 
Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України).
Враховуючи зазначене, висновки суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ЕЙС» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором прийняті з неправильним застосуванням норм матеріального права, що у відповідності до ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Щодо судових витрат
Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи (ч. 1 ст. 133 ЦПК України).
В ч. 1 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Як вбачається із матеріалів справи, позивачем при поданні позовної заяви сплачено судовий збір в сумі 2 422,40 грн, що підтверджується платіжною інструкцією №17074 від 16.06.2025 року.
При поданні апеляційної скарги позивачем сплачено судовий збір в сумі 3 633,60 грн, що підтверджується платіжною інструкцією №29605 від 04.11.2025 року.
Отже, позивачем Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ЕЙС» сплачено судовий збір за подання позовної заяви та апеляційної скарги у розмірі 6 056,00 грн (2 422,40 грн + 3 633,60 грн).
Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ЕЙС» підлягають задоволенню частково на 72,5 % (14 804,05 грн х 100/20 405,75 грн), тому з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ЕЙС» підлягає стягненню судовий збір за подання позовної заяви та апеляційної скарги у розмірі 4 390,60 грн (6 056,00 грн х 72,5/100).
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать також витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України). 
Відповідно до ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. 
При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує обставини, визначені у ч. 3 ст. 141 ЦПК України, зокрема обґрунтованість витрат та пропорційність до предмета спору з урахуванням ціни позову; поведінку сторони під час розгляду справи; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. 
Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). 
Згідно з частинами третьою та п`ятою статті 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» до договору про надання правничої допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Зміст договору про надання правничої допомоги не може суперечити Конституції України та законам України, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, присязі адвоката України та правилам адвокатської етики. 
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правничої допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правничої допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).
Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження витрат на правову допомогу до суду першої інстанції позивачем було надано копію договору про надання правничої допомоги №29/05/25-01 від 29.05.2025, додатком 1 до якого є протокол погодження вартості послуг, укладений між адвокатським бюро «Тараненко та партнери» та ТОВ «ФК «ЕЙС», копію додаткової угоди №1 до договору про надання правничої допомоги №29/05/25-01 від 29.05.2024, а також копію акту прийому-передачі наданих послуг від 05.06.2025, з якого вбачається, що виконавець надав, а клієнт отримав наступні послуги: складання позовної заяви до боржника ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - 5 000,00 грн, вивчення матеріалів справи про стягнення заборгованості - 1 000,00 грн, підготовка адвокатського запиту щодо отримання інформації про зарахування кредитних коштів - 500,00 грн, підготовка та подача клопотання щодо отримання інформації про зарахування кредитних коштів - 500,00 грн, тобто загальна сума 7 000,00 грн.
Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. 
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч. 4 ст. 137 ЦПК України). 
З аналізу частини третьої статті 141 ЦПК України можна виокремити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи (висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2022 року у справі №357/380/20, провадження №14-20цс22). 
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. 
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 5 ст. 137 ЦПК України). 
Велика Палата Верховного Суду вказувала на те, що при визначенні суми відщкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц).
Для суду не є обов`язковими зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом при вирішенні питання про розподіл судових витрат. Суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, враховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (пункт 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі №904/4507/18).
Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року заява №19336/04, § 268).
Відтак, ураховуючи критерії реальності, розумності та співмірності адвокатських витрат, з огляду на предмет та підстави спору, характер спірних правовідносин, ступінь складності справи, конкретні обставини даної справи, колегія суддів дійшла висновку, що загальний розмір витрат на професійну правничу допомогу у справі в суді першої інстанції є завищеним та необґрунтованим, що підлягає обов`язковому врахуванню при визначенні судом суми витрат, що має бути розподілена між сторонами справи. 
Стосовно послуги вивчення матеріалів справи про стягнення заборгованості та підготовка адвокатського запиту та клопотання, колегія суддів зазначає, що вказані витрати не можуть бути враховані під час розподілу судових витрат, оскільки фактично охоплюються змістом наданої послуги з підготовки складання позовної заяви, яка подана до суду за допомогою підсистеми (модуля) ЄСІТС «Електронний суд».
Беручи до уваги характер правовідносин у цій справі, предмет позову, ціну позову, обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, час, необхідний на виконання робіт, враховуючи критерії реальності, необхідності, виправданості, співмірними зі складністю даної справи,часткове задоволення позовних вимог, колегія суддів вважає, що заява сторони позивача про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції підлягає задоволенню частково у сумі 3 000,00 грн.
Керуючись ст.ст. 141, 367, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. 376, 384 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів
у х в а л и в:
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ЕЙС» задовольнити частково.
Рішення Біляївського районного суду Одеської області від 22 жовтня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ЕЙС» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_5 , на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ЕЙС», ЄДРПОУ 42986956, заборгованість за договором кредитної лінії №494111548 від 22.02.2022 у розмірі 14 804,05 грн.
Стягнути з ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_5 , на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ЕЙС», ЄДРПОУ 42986956, судовий збір за подання позовної заяви та апеляційної скарги у розмірі 4 390,60 грн, а також витрати на правову допомогу у суді першої інстанції у розмірі 3 000,00 грн.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню у касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий В.А. Коновалова

Судді М.В. Назарова 

Ю.П. Лозко