Справа № 175/6127/25
Провадження № 2/175/1449/25

Р І Ш Е Н Н Я
 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
(з а о ч н е)

14 квітня 2026 року Дніпровський районний суд Дніпропетровської області у складі:
головуючого судді Озерянської Ж.М.
з участю секретаря Рожкової Д.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у с-щі Слобожанське цивільну справу за позовною заявою  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності за набувальною давністю, -

в с т а н о в и в:

У травні 2025 року  ОСОБА_1 звернувся до Дніпровського районного суду Дніпропетровської області з позовом до Краматорської міської ради про визнання права власності за набувальною давністю, в якій просив суд визнати за ним право власності за набувальною давністю на 1/3 частку будинку АДРЕСА_1 , реєстраційний номер у реєстрі прав власності на нерухоме майно: 1802058, яка належала ОСОБА_3 , померлому ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Ухвалою суду від 19 травня 2025 року відкрито провадження у справі.
Ухвалою суду від 19 травня 2025 року витребувано у Третьої Краматорської державної нотаріальної контори копію спадкової справи відкритої після смерті: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 ; ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_5 .
На виконання вимог Ухвали суду від 19 травня 2025 року Третьою Краматорською державною нотаріальною конторою 01 вересня 2025 року суду надано копії спадкових справ після смерті ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . 
Ухвалою суду від 01 грудня 2025 року за клопотанням позивача замінено первісного відповідача – Краматорську міську раду на належного відповідача - ОСОБА_2 .
Ухвалою суду від 03 лютого 2026 року закрито підготовче провадження та призначено цивільну справу до судового розгляду по суті.
Представник позивача  ОСОБА_1 за ордером на надання правової допомоги ОСОБА_5 надав суду заяву в якій просив суд розглянути справу без участі сторони позивача, позовні вимоги підтримав, не заперечував щодо ухвалення заочного рішення. 
Згідно з ч.1 ст. 128 ЦПК України відповідач, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, викликається до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи.
Відповідач  ОСОБА_2  у судове засідання не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, що підтверджується оголошенням на офіційному веб-сайті судової влади України, яке було розміщене не пізніше ніж за десять днів до дати відповідного судового засідання, однак до суду не з`явився, відзив на позов відповідач не подав, а тому зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 223, 280 ЦПК України. 
Повно та всебічно вивчивши матеріали справи, ознайомившись з наданими сторонами доказами, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ст. 41 Конституції України, ст. ст. 321, 328 ЦК України право власності є непорушним та набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.
Набувальна давність визначається як засіб закріплення майна за суб`єктами, що ним володіють, у випадках, коли вони не мають можливості через певні обставини підтвердити підстави виникнення прав, а також в інших ситуаціях. Право власності за набувальною давністю може бути набутим як на безхазяйні речі, так і на майно, яке належить за правом власності іншій особі.
Судом встановлено, що відповідно до Свідоцтва про право особистої власності на домоволодіння від 22 лютого 1996 року ОСОБА_3 належав будинок АДРЕСА_1 . Зазначена обставина додатково підтверджується Витягом з Реєстру прав власності на нерухоме майно №964743 від 09 липня 2003 року. 
ОСОБА_3 16 серпня 1939 року уклав шлюб з ОСОБА_4 (поновлене свідоцтво про одруження серія НОМЕР_1 ) та у шлюбі у них народився син ОСОБА_2 (свідоцтво про народження НОМЕР_2 ).
ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_3 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_3 .
Після смерті ОСОБА_3 Третьою Краматорською державною нотаріальною конторою була зведена спадкова справа, згідно з якою дружина спадкодавця - ОСОБА_4 отримала свідоцтва на 2/3 частини будинку АДРЕСА_1 , а син спадкодавця - ОСОБА_2 отримав свідоцтво про право на спадщину на 1/3 частину будинку АДРЕСА_1 . Однак ОСОБА_2 своє право власності за законом у встановленому законом порядку не зареєстрував, про що свідчить Інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, згідно з якої власником 1/3 частини будинку АДРЕСА_1 є померлий ОСОБА_3 . 
18 липня 2003 року ОСОБА_4 та ОСОБА_1 уклали Договір довічного утримання, згідно з яким ОСОБА_4 передала у власність ОСОБА_1 належні їй 2/3 частини будинку АДРЕСА_1 , а ОСОБА_1 зобов`язався довічно утримувати ОСОБА_4 , залишивши в її довічному користуванні 2/3 частини будинку АДРЕСА_1 . Договір довічного утримання посвідчений державним нотаріусом Третьої Краматорської державної нотаріальної контори Соловйовою С.С. та зареєстрований в реєстрі за №316. 
ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_4 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_4 .
Після смерті ОСОБА_4 Третьою Краматорською державною нотаріальною конторою була зведена спадкова справа, згідно з якою єдиним спадкоємцем після її смерті є ОСОБА_1 , який належним чином оформив нерухоме майно, зокрема 2/3 частини будинку АДРЕСА_1 , що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Таким чином, будинок АДРЕСА_1 належить двом особам, зокрема більша його частина 2/3 будинку зареєстрована та належить ОСОБА_1 , інша 1/3 частина будинку зареєстрована за померлим ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_3 , син якого отримавши Свідоцтво про право власності на майно у порядку спадкування за законом своє право власності за законом у встановленому законом порядку не зареєстрував.
Згідно з Розпорядженням №269-Р від 19 квітня 2023 року Краматорської міської військової адміністрації Краматорського району Донецької області вулицю «Астраханська» у місті Краматорську перейменовано на вулицю «Героїв Крут».
З 03 вересня 2003 ОСОБА_1 проживає у будинку АДРЕСА_1 , що підтверджується Довідкою про реєстрацію місця проживання 20 грудня 2024 року.
З 08 червня 2005 року у будинку АДРЕСА_1 проживає донька ОСОБА_1 – ОСОБА_6 , що підтверджується Довідкою про реєстрацію місця проживання від 20 серпня 2024 року.
Інших осіб у будинку АДРЕСА_1 не зареєстровано, що підтверджується Довідкою про зареєстрованих осіб від 30 січня 2024 року.
Починаючи з вересня 2003 року по сьогоднішній день, позивач на протязі більше 20-ти років (тобто строком більше ніж 10 років), відкрито, безперервно, добросовісно та безперешкодно володіє будинком АДРЕСА_1 у повному обсязі. 
Відповідно до частин першої, четвертої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном – протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.
Отже, при зверненні до суду з вимогами про визнання за набувальною давністю права власності на нерухоме майно позивачем має бути доведено факт існування такого нерухомого майна, відкритість та безперервність володіння ним без правової підстави; добросовісність заволодіння майном; факт володіння спірним майном протягом строку, який складає не менше 10 років.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі №910/17274/17 (провадження №12-291гс18) наведено такі висновки щодо застосування норм права.
Зазначені висновки узгоджуються з роз`ясненнями, викладеними у постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав».
Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).
Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 ЦК України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.
Проте не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним.
Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.
Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.
Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.
Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник, що узгоджується із правовою позицією викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі ЄУН 910/1727/17. 
Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої статті 344 ЦК України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК України). 
Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у ЦК України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.
Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду.
Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.
Відсутність добросовісності в позивача під час заволодіння ним спірним майном, звільняє від потреби аналізувати інші умови набуття права власності за набувальною давністю, передбачені статтею 344 ЦК України.
За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.
Конституцією України передбачено захист права власності, зокрема статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Спорронг і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Як раз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.
У своїй діяльності Європейський суд з прав людини керується принципом пропорційності, як дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.
Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави зводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків інших зборів або штрафів.
Поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу - Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. 
Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені частиною другою статті 16 ЦК України.
Ефективність захисту цивільного права залежить від характеру вимоги, що висувається до порушника, та характеру правовідносин, які існують між позивачем та відповідачем.
Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
Під час оцінки обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення та забезпечити поновлення порушеного права.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, провадження № 14-144цс18 зазначено, що право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (пункт 57 постанови).
Застосування будь-яких засобів правового захисту матиме сенс лише за умови, що обрані суб`єктом порушеного права способи захисту відповідають вимогам закону та є ефективними.
Позовні вимоги мають оцінюватися судом, виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими.
Так, в даному випадку обрано належний спосіб захисту права, оскільки іншим способом вирішити питання права власності не має можливості. 
Так, ОСОБА_1 є власником більшої частини нерухомого майна, його право власності зареєстроване у визначному законом порядку. Натомість право власності на меншу частину нерухомого майна не зареєстровано у встановленому законом порядку, хоча і є відповідне свідоцтво нотаріуса. Враховуючи реєстрацію ОСОБА_2 за межами території України (зокрема Республіка Комі російська федерація) вирішити питання про оформлення права власності іншим шляхом не має можливості. 
Крім того суд враховує, що наразі є чинною та діє Постанова Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року №164 «Деякі питання нотаріату в умовах воєнного стану», згідно якої в пункті 1 установити, що в умовах воєнного стану та протягом одного місяця з дня його припинення або скасування нотаріальні дії вчиняються з урахуванням таких особливостей (заборон): незавершені нотаріальні дії за зверненням особи, пов`язаної з державою-агресором, визначеної постановою Кабінету Міністрів України від 3 березня 2022 р. №187 "Про забезпечення захисту національних інтересів за майбутніми позовами держави Україна у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації", зупиняються. У разі звернення такої особи за вчиненням нотаріальної дії нотаріус відмовляє у її вчиненні. Ці обмеження діють до набрання чинності законом щодо врегулювання відносин за участю осіб, пов`язаних з державою-агресором.
Таким чином, хоча в ЦПК відсутня пряма норма про громадян російської Федерації, однак наразі вже діє пряма заборона вчиняти відносно них нотаріальні дії, та розглядається закон щодо врегулювання відносин за участю осіб, пов`язаних з державою-агресором, з огляду чого, вирішення наразі питання будь-якої передачі нерухомості в даному випадку не є за можливим, аж до моменту вступлення в силу закону щодо врегулювання відносин за участю осіб, пов`язаних з державою-агресором, що не йде в розріз з тим, що на російську федерацію, як і на її громадян не поширюється судовий імунітет, оскільки вчинення актів збройної агресії іноземною державою не є реалізацією її суверенних прав, а свідчить про порушення зобов`язання поважати суверенітет та територіальну цілісність іншої держави - України, що закріплено в Статуті ООН. Такими діями російська федерація, за підтримки своїх громадян, вийшла за межі своїх суверенних прав, гарантованих статтею 2 Статуту ООН, та грубо порушила гарантоване нормами міжнародного права право власності та нормального існування уже й самої відповідачки ОСОБА_7 (тотожна практика за постановою Верховного Суду від 14 квітня 2022 року у справі №308/9708/19).
Україна наразі ухвалює законодавство яке здійснює неможливим громадянам російської федерації володіти земельними ділянками та нерухомістю на території України, а також всі документи які видаються на території російської федерації, то всі державні органи, та в тому числі суди України, не мають брати до уваги будь-які документи які видаються з російської федерації. Зокрема, наразі прийнято Закон про зупинення дії та вихід з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах від 22 січня 1993 року, де визначено, що керуючись положеннями статті 62 Віденської конвенції про право міжнародних договорів, статті 24 Закону України "Про міжнародні договори України", зупинити у відносинах з Російською Федерацією та Республікою Білорусь дію Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, вчиненої від імені України у м. Мінську 22 січня 1993 року і ратифікованої Законом України від 10 листопада 1994 року № 240/94-ВР, та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року, вчиненого від імені України у м. Москві 28 березня 1997 року і ратифікованого Законом України від 3 березня 1998 року № 140/98-ВР.
Керуючись положеннями статті 54 Віденської конвенції про право міжнародних договорів, статті 84 Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, статті 24 Закону України "Про міжнародні договори України", вийти з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, вчиненої від імені України у м. Мінську 22 січня 1993 року ратифікованої Законом України від 10 листопада 1994 року № 240/94-ВР, та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року, вчиненого від імені України у м. Москві 28 березня 1997 року і ратифікованого Законом України від 3 березня 1998 року № 140/98-ВР.
Таким чином, після зупинення дії Конвенція 1993 року не застосовуватиметься у відносинах з російською федерацією та республікою білорусь щодо будь-яких документів, виданих, посвідчених у вказаних країнах, незалежно від дати їх видачі, посвідчення. 
Крім того, Законом України від 01.12.2022 року «Про зупинення дії та вихід з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року» (далі Закон України №2783-IX), що набрав чинності 23.12.2022 року, постановлено, зупинити у відносинах з Російською Федерацією та Республікою Білорусь дію Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, вчиненої від імені України 22 січня 1993 року і Протоколу 1997 року до зазначеної Конвенції, вчиненого від імені України 28 березня 1997 року та вийти з Конвенції 1993 року та Протоколу 1997 року.
Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК України, а також частини 4 статті 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності.
Із змісту статті 344 ЦК України вбачається, що право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а тому встановлення власника майна або безхазяйної речі є однією з обставин, що має значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 264 ЦПК України).
Ураховуючи положення пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК про те, що правила статті 344 ЦК про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК набрав чинності з 1 січня 2004 року, положення статті 344 ЦК поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 1 січня 2001 року.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (п. 5 ч. 1 ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).
Як встановлено, позивач добросовісно володіє та користується спірною 1/3 частиною будинку АДРЕСА_1 , і понад 20 років продовжує відкрито, безперервно користуватися будинком в цілому. Відповідач утримання будинку не здійснює,не здійснює поточний ремонт та дії задля підтримки нерухомого майна у належному стані, право власності у встановленому порядку не зареєстрував, постійно проживає на території рф, а тому суд вважає за необхідне визнати за позивачем право власності на 1/3 частку будинку АДРЕСА_1 за набувальною давністю.
На підставі викладеного, керуючись ст. 3, 15, 16, 344, 1216 ЦК України, Роз`ясненнями Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» №5 від 07.02.2014 року, ст. 12, 13, 55, 76, 130, 141, 223, 263-266, 280-282 ЦПК України, суд –
В И Р І Ш И В: 

Позовні вимоги  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності за набувальною давністю – задовольнити. 
Визнати за ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП - НОМЕР_5 ) право власності за набувальною давністю на 1/3 частку будинку АДРЕСА_1 , реєстраційний номер у реєстрі прав власності на нерухоме майно: 1802058, яка належала ОСОБА_3 , померлому ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Судові витрати віднести за рахунок позивача.
Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду.
Заочне рішення може бути переглянуте Дніпропетровським районним судом Дніпропетровської області за письмовою заявою відповідача про перегляд заочного рішення, яка може бути подана до суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення повного заочного рішення суду. 
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заяви про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя     Озерянська Ж.М.