КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 759/27114/24 Головуючий у суді І інстанції Петренко Н.О.
Провадження № 22-ц/824/1234/2026 Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
11 березня 2026 року м. Київ 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Голуб С.А.,
суддів: Борисової О.В., Таргоній Д.О.,
за участю секретаря судового засідання - Гаврилко Д.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 01 травня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації, Київської міської державної адміністрації, Київської міської ради, третя особа - Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва», про відшкодування матеріальної шкоди,

в с т а н о в и в:

У грудні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації, Київської міської державної адміністрації, Київської міської ради, в якому просив стягнути солідарно з відповідачів на його користь матеріальну шкоду у розмірі 209 436,97 грн.
Позовні вимоги обґрунтував тим, що 29 червня 2022 року на належний йому на праві власності автомобіль «Renault Sceniс» д.н.з. НОМЕР_1 , який був припаркований по вул. Якуба Коласа, 1-в у м. Києві, впало дерево. Внаслідок значного пошкодження автомобіля йому завдано майнової шкоди у розмірі 209 436, 97 грн, що підтверджується висновком експерта № 051-22 від 25 липня 2022 року.
Позивач стверджував, що постановою Київського апеляційного суду від 01 травня 2024 року у справі № 759/9741/22 встановлено, що балансоутримувача вказаного дерева не визначено, а отже відповідальність за завдану шкоду відповідно до частини першої статті 20 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» повинні нести органи місцевого самоврядування, до яких позивач відносить відповідачів, вважаючи, що саме їх бездіяльність щодо не визначення балансоутримувача зелених насаджень призвела до завдання йому матеріальної шкоди, що є підставою для її солідарного відшкодування.
Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 01 травня 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачем не доведено наявності протиправної поведінки відповідачів, їх вини та прямого причинно-наслідкового зв`язку між діями чи бездіяльністю та завданою шкодою. Ризик випадкового пошкодження майна відповідно до статті 323 ЦК України несе його власник, якщо не доведено вини іншої особи у завданні шкоди. У даній справі така вина відповідачів не доведена.
Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильного застосування норм матеріального й порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд неправильно розтлумачив презумпцію вини заподіювача шкоди, яка встановлена у частині другій статті 1166 ЦК України, обов`язки органів місцевого самоврядування та причинно-наслідкового зв`язку, а також положення статті 323 ЦК України.
Відповідно до частини першої статті 20 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» органи місцевого самоврядування зобов`язані організовувати благоустрій, а за відсутності балансоутримувача - самостійно утримувати зелені насадження (в тому числі дерева).
Пункт 5.5 Правил утримання зелених насаджень у населених пунктах України, затверджених наказом Міністерства будівництва, архітектури та житлово- комунального господарства України від 10 квітня 2006 року за № 105, встановлює, що відповідальними за збереження зелених насаджень і належний догляд за ними на безхазяйних територіях, пустирях є місцеві органи самоврядування.
Результати експертизи № 051-22 від 25 липня 2022 року та протокол про подію (додатки до позову), а також фотографії та відеозапис з місця події від 29 червня 2022 року (додатки до відповіді на відзив) підтверджують прямий зв`язок між падінням дерева та пошкодженням автомобіля позивача.
Суд першої інстанції визнав, що балансоутримувача дерева відповідачами не встановлено, але хибно зробив висновок про відсутність протиправності дій/бездіяльності відповідачів, фактично звільнивши їх від передбаченого законодавством обов`язку щодо відповідальності за збереження і належного догляду за деревом. Відповідачі доказів належного виконання свого обов`язку не надали. Ігнорування цих доводів призвело до неправильного висновку про відсутність причинно-наслідкового зв`язку.
Крім того, стаття 323 ЦК України передбачає, що ризик випадкового знищення та випадкового пошкодження (псування) майна несе його власник, якщо інше не встановлено договором або законом. Оскільки презумпція вини відповідачів згідно законодавства не спростована, перекладати ризик на позивача було неправомірно.
Відповідачі скористалися правом на подання відзивів на апеляційну скаргу, відповідно до яких просять вказану апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, посилаючись на те, що доводи позивача є необґрунтованими, оскільки суд першої інстанції надав належну оцінку зібраним доказам та обставинам справи, ухвалив законне й обґрунтоване рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Святошинська районна в м. Києві державна адміністрація наголошує, що позивачем не були доведені ті обставини, на які він посилався як на підставу своїх вимог, не надано доказів аварійного стану дерева та невжиття належних заходів для його видалення або для визначення відповідальної за його утримання особи. Сам факт відсутності балансоутримувача не є безумовним доказом протиправної бездіяльності відповідачів.
Доводи позивача про те, що саме не визначення органами місцевого самоврядування балансоутримувача дерева призвело до його падіння та завдання шкоди є необґрунтованими. Ризик випадкового знищення та випадкового пошкодження (псування) майна несе його власник, якщо інше не встановлено договором або законом (статті 323 ЦК України).
Крім того, 29 червня 2022 року через територію міста Києва та Київської області проходив активний атмосферний фронт, який зумовив грози, дощі, місцями значні дощі, град та штормовий вітер. За оперативними даними метеорологічної станції Київ, пр-т Науки, 37, 29 червня 2022 року з 14 год. 32 хв. до 20 год. 20 хв. відмічалася гроза, значний дощ, кількість опадів 19 мм, вітер південно-східний.
Таким чином, власник автомобіля мав обов`язок подбати про збереження свого майна та вжити належних заходів для уникнення його пошкодження під час негоди, а саме припаркувати автомобіль на спеціально обладнаному майданчику для паркування на допустимій відстані до небезпечних об`єктів (в даному випадку дерев). У діях власника автомобіля вбачається груба недбалість в утриманні свого майна.
У своєму відзиві Київська міська рада, спростовуючи доводи апеляційної скарги, зазначає, що позивач мав довести належними доказами факт завдання шкоди за участю Київської міської ради, розмір завданої шкоди, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинно-наслідковий зв`язок між протиправною поведінкою та завданою шкодою.
Житловий будинок по вул. Якуба Коласа, 1-в у м. Києві знаходиться на обслуговуванні Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва».
Отже, на підставі статей 13, 15, 25 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» та Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затверджених наказом Держжитлокомунгоспу України 17 травня 2005 року за № 76, Київська міська рада вважає, що утримання та благоустрій (що включає в себе, зокрема, утримання зелених насаджень) прибудинкової території багатоквартирного житлового будинку по вул. Якуба Коласа, 1-в у м. Києві проводиться балансоутримувачем цього будинку або підприємством, установою, організацією, з якими балансоутримувачем укладено відповідний договір на утримання та благоустрій прибудинкової території.
З огляду на наведене, у діях Київської міської ради відсутні ознаки протиправної поведінки (дії чи бездіяльності) та причинно-наслідкового зв`язку між протиправною поведінкою та завданою позивачу шкодою. Тобто шкода спричинена позивачу завдана не з вини Київської міської ради, а відтак покладення на неї обов`язку по її відшкодуванню суперечить приписам цивільного законодавства України.
Посилання позивача на встановлення постановою Київського апеляційного суду від 01 травня 2024 року у справі № 759/9741/22 того, що КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва» не є балансоутримувачем зелених насаджень за адресою: м. Київ, вул. Якуба Коласа, 1-в, є помилковими, оскільки це є висновком суду, а не встановленою обставиною, а відтак не є преюдицією.
Верховний Суд у постанові від 08 грудня 2021 року у справі № 755/19416/20 зазначив, що до відання виконавчого органу міської ради належить організація благоустрою населених пунктів, визначення балансоутримувача та контроль за станом зелених насаджень, а обов`язок з відшкодування заподіяної позивачу майнової шкоди внаслідок падіння дерева покладається саме на балансоутримувача.
Крім того, згідно висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 13 березня 2024 року у справі № 521/11727/18, аналіз частини першої статті 15 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» свідчить про те, що міська рада, як орган місцевого самоврядування має дискреційні повноваження, а саме: створити підприємство для утримання об`єктів благоустрою комунальної власності або на конкурсних засадах визначити балансоутримувача об`єктів благоустрою комунальної власності.
При цьому як створене міською радою підприємство, так і визначений на конкурсних засадах балансоутримувач забезпечують належне утримання і своєчасний ремонт об`єкта благоустрою (частина друга статті 15 Закону України «Про благоустрій населених пунктів»).
Зазначені висновки сформульовані Верховним Судом у постановах, ухвалених пізніше постанов, на які посилається позивач у апеляційній скарзі, а відтак відповідач вважає, що застосуванню підлягають висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 08 грудня 2021 року у справі № 755/19416/20 та від 13 березня 2024 року у справі № 521/11727/18 згідно яких, покладення обов`язку по відшкодуванню шкоди завданої позивачу на Київську міську раду є протиправним.
В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник позивача - адвокат Кулішенко М.Ю. підтримав аргументи апеляційної скарги, просив її задовольнити.
Представники відповідачів та третьої особи в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином,представник Київської міської ради надіслав клопотання про проведення судового засідання за його відсутності, інші учасники справи причини неявки своїх представників до апеляційного суду не повідомили, а тому колегія суддів дійшла висновку, що їх неявка відповідно до вимог частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду апеляційної скарги.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення представника позивача в судовому засіданні, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також заперечень відзивів на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід частково задовольнитиз таких підстав.
Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону ухвалене у справі судове рішення відповідає не в повній мірі.
Як встановлено судом першої інстанції, 29 червня 2022 року за адресою: м. Київ, вул. Якуба Коласа, 1-в, на автомобіль «Renault Sceniс» д.н.з. НОМЕР_1 , що належить на праві власності ОСОБА_1 , впало дерево, внаслідок чого автомобіль отримав значні пошкодження. Факт падіння дерева, час та місце події підтверджується протоколом про подію, наданим Святошинською окружною прокуратурою міста Києва.
Згідно із звітом про розмір вартості матеріального збитку № 051-22 від 25 липня 2022 року, складеним суб`єктом оціночної діяльності - ФОП ОСОБА_2 на замовлення позивача, вартість відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу становить 209 436,97 грн.
Постановою Київського апеляційного суду від 01 травня 2024 року у справі № 759/9741/22 за позовом ОСОБА_1 до КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва» про відшкодування майнової шкоди, завданої внаслідок падіння дерева на автомобіль, встановлено, що КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва» не є балансоутримувачем зелених насаджень за адресою: м. Київ, вул. Якуба Коласа, 1-в.
Відмовляючи у задоволенні позову у даній справі, суд першої інстанції виходив з того, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, які б доводили, що відповідачі вчинили протиправну бездіяльність, яка призвела до падіння дерева та пошкодження автомобіля позивача. Сам факт відсутності балансоутримувача, встановлений судом апеляційної інстанції, на думку суду, не є безумовним доказом протиправної бездіяльності відповідачів. Суд вважав, що обов`язок доказування протиправної поведінки, вини та причино-наслідкового зв`язку покладається на позивача.
Колегія суддів не може повністю погодитись із такими висновками суду першої інстанції, виходячи з такого.
Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди є одним із способів захисту цивільних прав та інтересів, визначених частиною другою статті 16 ЦК України.
За приписами частини третьої статті 386 ЦК України власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.
Майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала на підставі частини першої статті 1166 ЦК України. 
Аналіз положень статті 1166 ЦК України дозволяє дійти висновку, що загальною підставою деліктної відповідальності є протиправне, винне діяння заподіювача шкоди (цивільне правопорушення), яке містить такі складові: протиправна поведінка особи, настання шкоди, причинний зв`язок між ними та вина заподіювача шкоди.
Протиправною у цивільному праві вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи.
Під шкодою розуміється майнова шкода, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права.
Причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обов`язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стає об`єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди. Тобто, шкідливий результат є наслідком саме цієї протиправної поведінки і не існує будь-яких інших обставин, які вплинули на ці події (опосередкований причинний зв`язок). 
Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за вини заподіювача шкоди (умислу або необережності). Відсутність будь-якої з цих умов є підставою для звільнення особи від відповідальності, якщо інше не встановлено законом.
У разі встановлення конкретної особи, яка завдала шкоду, відбувається розподіл тягаря доказування: позивач повинен довести наявність шкоди та причинний зв`язок, відповідач доводить відсутність протиправності та вину (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року у справі № 214/7462/20).
Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» роз`яснено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.
Водночас цивільне законодавство (частина друга статті 1166 ЦК України) в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини, якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.
Отже, відсутність вини у завданні шкоди повинен доводити сам завдавач шкоди. При цьому позивач доводить лише факти, на яких ґрунтуються його позовні вимоги, зокрема на позивача покладається обов`язок довести наявність збитків та причинний зв`язок протиправної поведінки із заподіяними збитками.
З урахуванням наведеного, висновки суду першої інстанції про те, що саме на позивача покладається обов`язок довести вину відповідачів у заподіянні шкоди є помилковим, оскільки їх вина презюмується і саме вони зобов`язані довести її відсутність.
Подібний висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 03 грудня 2014 року у справі № 6-183цс14 та, зокрема, у постановах Верховного Суду від 11 грудня 2018 року у справі № 759/4781/16-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 203/2378/14-ц, від 28 серпня 2019 року у справі № 638/20603/16.
У частині третій статті 12, частинах першій статті 81 ЦПК України закріплено загальне правило розподілу обов`язків з доказування, а саме кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, у тому числі випадків наявності підстав звільнення від доказування.
Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства (стаття 13 ЦПК України) суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
За правилом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1  до позовної заяви були долучені такі докази на підтвердження факту події, яка завдала шкоди його майну, причинно-наслідкового зв`язку між пошкодженням транспортного засобу та падінням дерева, а також розміру заподіяної майнової шкоди:
- копія протоколу прийняття заяви про кримінальне правопорушення та іншу подію від 29 червня 2022 року, складеного дізнавачем ВД Святошинського УП УНП в м. Києві (а.с. 14, 15, т. 1); 
- копія звіту про розмір вартості матеріального збитку, завданого власнику транспортного засобу від 25 липня 2022 року (а.с. 16-33, т. 1); 
- роздруківки з Єдиного державного реєстру судових рішень рішення Святошинського районного суду міста Києва від 20 вересня 2023 року та постанови Київського апеляційного суду від 01 травня 2024 року у справі № 759/9741/22 за позовом ОСОБА_1 до КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва» про відшкодування матеріального збитку (а.с. 34-39, т. 1);
- копія відповіді відділу контролю за благоустроєм Святошинської районної в м. Києві державної адміністраціївід 25 липня 2022 року на адвокатський запит (а.с. 40 т. 1);
- копія розпорядження Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації № 58 від 06 лютого 2015 року (а.с. 41-53, т. 1).
Разом із відповіддю на відзив представник позивача - адвокат Мазур І.О. подала також до суд через підсистему «Електронний суд» фотокартки та відеозапис з місця події (а.с. 82-89, т. 1).
Із протоколу про прийняття заяви про кримінальне правопорушення від 29 червня 2022 року убачається, що ОСОБА_1 подав заяву про пошкодження 29 червня 2022 року о 17:00 год. за адресою м. Київ, вул. Якуба Коласа, 1-в, належного йому автомобіля. При цьому в протоколі не зазначено причину пошкодження майна, характер пошкодження, свідків події. До протоколу не додано фото та акту огляду місця події. Тобто протокол складений лише на підставі заяви самого позивача.
З долучених до справи фото вбачається, що на автомобіль «Renault Sceniс» впало дерево. З відеозапису вбачаються пошкодження автомобіля, а саме дах, заднє та бокове скло. Дата зйомки на фото та відео не зазначена.
Таким чином вказаними доказами доводиться лише факт пошкодження автомобіля внаслідок падіння дерева. Проте ними не доводиться ані дата події, ані місце події. Саме по собі зазначення в протоколі про прийняття заяви про кримінальне правопорушення місця події: м. Київ, вул. Якуба Коласа, 1-в, є лише зазначенням поштової адреси. Разом з тим, для встановлення осіб, які мають відповідати за заподіяну шкоду, позивач мав надати суду докази, які б доводили місце розташування дерева, яке пошкодило його автомобіль, а отже і осіб, які відповідальні за його утримання.
Колегія суддів не може взяти до уваги обставини, встановлені у постанові Київського апеляційного суду від 01 травня 2024 року у справі № 759/9741/22, яку позивач вважав такою, що має преюдиційне значення для даної справи, яка є предметом перегляду і необов`язковістю доводити обставини заподіяння шкоди.
У постанові Верховного Суду від 01 червня 2022 року у справі № 640/748/19 (провадження № 61-752св21) здійснено тлумачення частини четвертої статті 82 ЦПК України та зазначено, що «преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. 
Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішення у такій справі правовідносини.
Суб`єктивними межами є те, що у двох справах беруть участь одні й ті самі особи чи їх правонаступники, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини. Об`єктивні межі стосуються обставин, встановлених рішенням суду.
Преюдиційні обставини не потребують доказування, якщо одночасно виконуються такі умови: обставина встановлена судовим рішення; судове рішення набрало законної сили; у справі беруть участь ті самі особи, які брали участь у попередній справі, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини.
Не потребують доказування обставини, встановлені рішенням суду, тобто ті обставини, щодо яких мав місце спір і які були предметом судового розгляду. Не має преюдиційного значення оцінка судом конкретних обставин справи, які сторонами не оспорювалися, мотиви судового рішення, правова кваліфікація спірних відносин. Преюдиційне значення можуть мати ті факти, щодо наявності або відсутності яких виник спір, і які, зокрема зазначені у резолютивній частині рішення».
Тобто звільнення від доказування з підстав установлення преюдиційних обставин в іншому судовому рішенні, варто розуміти так, що учасники судового процесу не зобов`язані повторно доказувати ті обставини, які були встановлені чинним судовим рішенням в іншій адміністративній, цивільній або господарській справі, якщо в цій справі брали участь особи, щодо яких відповідні обставини встановлені.
Як встановлено колегією суддів та підтверджено матеріалами справи, учасниками справи № 759/9741/22, розглянутої Святошинським районним судом м. Києва та переглянутої Київським апеляційним судом, були позивач ОСОБА_1 та відповідач КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва».
Предметом розгляду було відшкодування шкоди, завданої позивачу внаслідок падіння дерева на автомобіль.
У ході судового розгляду досліджувались докази та встановлювались фактичні обставини пошкодження автомобіля саме на прибудинковій території, яку обслуговував відповідач. При цьому ці обставини відповідач - КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва» заперечувало, посилаючись на те, що дерево не знаходилось на прибудинковій території.
Київська міська рада, Київська міська державна адміністрація та Святошинська районна в м. Києві державна адміністрація до участі у справі № 759/9741/22 не залучалися.
Учасниками справи, яка наразі переглядається апеляційним судом, є позивач ОСОБА_1 та відповідачі Київська міська рада, Київська міська державна адміністрація, Святошинська районна в м. Києві державна адміністрація, а також третя особа - КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва».
У цій справі Київська міська рада погодилась із судом в тому, що дерево пошкодило автомобіль позивача саме на прибудинковій території, проте наполягала на тому, що відповідальність за належне утримання зелених насаджень на прибудинковій території несе саме КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва».
Тому протилежні висновки Київського апеляційного суду у справі № 759/9741/22 в частині відсутності вини КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва» не мають преюдиційного значення для даної справи, оскільки Київська міська рада не брала участі в її розгляді і ці висновки не є встановленою обставиною.
З огляду вищевикладене, колегія суддів вважає, що обставини щодо пошкодження автомобіля позивача, встановлені судом у справі № 759/9741/22, не мають преюдиційного значення для вирішення даної справи і підлягають доведенню у загальному порядку.
Із матеріалів справи слідує, що жоден із залучених до участі у справі співвідповідачів не визнає свого обов`язку щодо відшкодування шкоди позивачу.
Так, відповідно до статті 12 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» суб`єктами у сфері благоустрою населених пунктів є органи державної влади та органи місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації, органи самоорганізації населення, громадяни.
Пунктом 7 частини першої статті 17 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» визначено, що громадяни у сфері благоустрою населених пунктів мають право звертатись до суду з позовом про відшкодування шкоди, заподіяної майну чи здоров`ю громадян унаслідок дій чи бездіяльності балансоутримувачів об`єктів благоустрою.
За змістом частини першої статті 13 Закону України «Про благоустрій населених пунктів», до об`єктів благоустрою населених пунктів належать: території загального користування; прибудинкові території; території будівель та споруд інженерного захисту територій; території підприємств, установ, організацій та закріплені за ними території на умовах договору.
При цьому елементами (частинами) таких об`єктів благоустрою є зелені насадження у тому числі уздовж вулиць і доріг, в парках, скверах, на алеях, бульварах, в садах, інших об`єктах благоустрою загального користування, санітарно-захисних зонах, на прибудинкових територіях (пункт 2 частини першої статті 21 цього Закону).
Відповідно до частини другої статті 18 зазначеного Закону підприємства, установи та організації у сфері благоустрою населених пунктів зобов`язані: утримувати в належному стані об`єкти благоустрою (їх частини), що перебувають у їх власності або користуванні, а також визначену правилами благоустрою території населеного пункту прилеглу до цих об`єктів територію; утримувати в належному стані закріплені за ними на умовах договору з балансоутримувачем об`єкти благоустрою (їх частини); відшкодовувати збитки та іншу шкоду, завдану ними внаслідок порушення законодавства з питань благоустрою та охорони навколишнього природного середовища, в порядку та розмірах, установлених законодавством України.
Згідно зі статтею 25 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» утримання та благоустрій прибудинкової території багатоквартирного житлового будинку, належних до нього будівель, споруд проводиться балансоутримувачем цього будинку або підприємством, установою, організацією, з якими балансоутримувачем укладено відповідний договір на утримання та благоустрій прибудинкової території.
Відповідно до частини п`ятої статті 24 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» посадові особи підприємств, установ, організацій несуть відповідальність за невиконання заходів з благоустрою, а також за дії чи бездіяльність, що призвели до завдання шкоди майну та/або здоров`ю громадян, на власних та закріплених за підприємствами, установами, організаціями територіях відповідно до закону.
Частиною четвертою статті 28 вказаного Закону визначено, що негайне видалення пошкоджених дерев або кущів (їх частин) може здійснюватися підприємствами, установами, організаціями або громадянами в разі, якщо стан таких пошкоджених зелених насаджень загрожує життю, здоров`ю громадян, а також майну громадян та/або юридичних осіб.
Згідно з частиною сьомою статті 28 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» правила утримання зелених насаджень міст та інших населених пунктів затверджуються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства, за погодженням із заінтересованими центральними органами виконавчої влади.
Пунктом 3.2 Правил утримання зелених насаджень у населених пунктах України, затверджених наказом Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України від 10 квітня 2006 року № 105 (далі - Правила), передбачено, що елементами благоустрою є: покриття доріжок відповідно до норм стандартів; зелені насадження (у тому числі снігозахисні, протиерозійні) уздовж вулиць і доріг, у парках, скверах і алеях, бульварах, садах, інших об`єктах благоустрою загального користування, санітарно-захисних зонах, на прибудинкових територіях; будівлі та споруди системи збирання і вивезення відходів; засоби та обладнання зовнішнього освітлення та зовнішньої реклами; комплекси та об`єкти монументального мистецтва; обладнання дитячих, спортивних та інших майданчиків; малі архітектурні форми; інші елементи благоустрою.
Із наведеного вище вбачається, що дерево є елементом благоустрою, що може бути розміщене на будь якому об`єкті благоустрою. Проте для встановлення відповідальної особи, яка мала утримувати дерево, яке впало на автомобіль позивача і пошкодили його, суд першої інстанції мав встановити на якому саме об`єкті благоустрою воно розташоване: чи на прибудинковій території, яку обслуговує (утримує) КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва, чи на території загального користування територіальної громади м. Києва.
Разом з тим, як було зазначено вище, матеріали справи не містять відповідних належних і допустимих доказів на підтвердження вказаних фактичних обставин, які мають істотне значення для справи. 
Схеми розташування земельної ділянки, на якій знаходилось дерево, що впало на автомобіль позивача, із позначенням безпосередньо місця події, до матеріалів справи не додано. З фото та відеоматеріалів ці обставини також не можна встановити.
Виходячи із наведеного, колегія суддів вважає, що саме по собі доведення позивачем факту пошкодження автомобіля є недостатнім для встановлення особи, яка має відповідати за таке пошкодження майна. Встановлення відповідальної за шкоду особи безпосередньо залежить від місця знаходження автомобіля на час його пошкодження, внаслідок падіння дерева.
Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, змагальність сторін та диспозитивність (пункт 4 та 5 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона (див. пункт 21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).
Диспозитивність - один з базових принципів судочинства, керуючись яким, позивач самостійно вирішує, які позовні вимоги заявляти. Суд позбавлений можливості формулювати позовні вимоги замість позивача. Якщо особою заявляється належна позовна вимога, яка може її ефективно захистити, суди не повинні відмовляти у її задоволенні виключно з формальних міркувань (див. пункт 118 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 грудня 2022 року в справі № 914/2350/18 (914/608/20)).
Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частини друга, четверта статті 12 ЦПК України).
Таким чином, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, зобов`язана їх довести, надавши суду докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про такі обставини. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі ухвалити рішення по справі на користь протилежної сторони. Отже, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
У цій справі предметом спору та доказування насамперед є визначення відповідача, відповідального за завдану позивачу шкоду, з огляду на місце знаходження дерева, падіння якого спричинило шкоду позивачу.
Заявляючи вимогу про стягнення в солідарному порядку з відповідачів матеріальної шкоди, завданої падінням дерева, позивач не довів причинно-наслідкового зв`язку між пошкодженням належного йому автомобіля та бездіяльністю Київської міської ради, Київської міської державної адміністрації та Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації, вважаючи їх належними відповідачами у справі.
Доводи позивача про те, що в силу приписів частини першої статті 20 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» якщо балансоутримувач зелених насаджень в населеному пункті не визначений місцевим органом виконавчої влади відповідно до установлених законом повноважень, то безумовно відповідальність за шкоду, завдану падінням дерева, несе орган місцевого самоврядування, є необґрунтованими, не відповідають встановленим обставинам справи і нормам матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.
З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов правильного по суті висновку про відмову у задоволенні позовних вимог  ОСОБА_1 до Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації, Київської міської державної адміністрації, Київської міської ради про відшкодування матеріальної шкоди, однак помилився щодо мотивів такого висновку, у зв`язку з чим оскаржуване судове рішення підлягає зміні в мотивувальній частині.
Згідно із пунктом 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин (частина четверта статті 376 ЦПК України).
За таких обставин рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову з мотивів, наведених в цьому рішенні, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права, а відтак не може бути залишене в силі та відповідно до вимог статті 376 ЦПК України підлягає зміні шляхом викладення його мотивувальної частини в редакції цієї постанови.
Відповідно до вимог статей 141, 382 ЦПК України підстав для нового розподілу судових витрат позивача у цій справі немає, оскільки як і в суді першої інстанції у задоволенні позовних вимог відмовлено, а змінюються лише мотиви такої відмови.
Керуючись статтями 367 - 369, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 01 травня 2025 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 30 березня 2026 року.

Головуючий С.А. Голуб

Судді: О.В. Борисова

Д.О. Таргоній