Справа №950/2776/25 	
Номер провадження 22-ц/816/1842/26  Номер провадження 22-ц/816/1843/26	
Категорія - 41 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 квітня 2026 року м. Суми

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Замченко А.О. (суддя-доповідач), суддів: Криворотенка В.І., Черних О.М.,
з участю секретаря судового засідання - Чуприни В.І.,
у присутності представника відповідачки – адвоката Демченко М.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Демченко Марини Михайлівни, подану в інтересах ОСОБА_1 ,
на ухвалу Лебединського районного суду Сумської області від 10 лютого 2026 року в складі судді Косолапа В.М., постановлену в м. Лебедин, Сумської області (повний текст виготовлено 10 лютого 2026 року)
та на ухвалу Лебединського районного суду Сумської області від 20 лютого 2026 року в складі судді Косолапа В.М., постановлену в м. Лебедин, Сумської області (повний текст виготовлено 20 лютого 2026 року)
у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства «Таскомбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,
в с т а н о в и в :
05.09.2025 АТ «Таскомбанк» звернулося до ОСОБА_1 з позовом, в якому просило стягнути 51866 грн 62 коп. заборгованості за кредитним договором від 05.10.2020 №1754980871.
Ухвалою Лебединського районного суду Сумської області від 10.02.2026 позовну заяву АТ «Таскомбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості залишено без розгляду.
15.02.2026 адвокат Демченко М.М. в інтересах ОСОБА_1 через «Електронний суд» подала заяву про ухвалення додаткового рішення щодо стягнення з АТ «Таскомбанк» на користь ОСОБА_1 судових витрат за надану правничу допомогу.
Ухвалою Лебединського районного суду Сумської області від 20.02.2026 у задоволенні заяви відмовлено.
Не погоджуючись з ухвалами суду, адвокат Демченко М.М. в інтересах ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просить скасувати ухвалу суду від 10.02.2026, а справу передати до суду першої інстанції для продовження розгляду. Також просить скасувати ухвалу суду від 20.02.2026 та задовільнити заяву відповідачки про стягнення судових витрат.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом першої інстанції при постановленні ухвали про залишення позову без розгляду не було враховано положення ЦПК України та висновки Верховного Суду щодо їх застосування. Судом не було враховано та надано відповідну оцінку тій обставині, що в позовній заяві позивач АТ «Таскомбанк» просив суд проводити розгляд даної справи без участі представника товариства. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 257 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо належним чином повідомлений позивач повторно не з`явився в підготовче засідання чи в судове засідання або не повідомив про причини неявки, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності і його нез`явлення не перешкоджає розгляду справи. Враховуючи наявність у матеріалах справи заяви позивача про розгляд справи без його участі, у суду були відсутні підстави для залишення позову без розгляду.
Зазначає, що відсутність позивача жодним чином не перешкоджала розгляду справи, оскільки в поданому до суду відзиві на позов представником скаржника з посиланням на норми чинного законодавства України та наданих позивачем на підтвердження доводів позовної заяви документах було обґрунтовано ту обставину, що вказані в позовній заяві підстави отримання права вимоги за кредитним договором не підтверджені належними доказами, а надані докази суперечать доводам позовної заяви та датовані значно раніше ніж зазначений у позові кредитний договір.
Звертає увагу, що суд першої інстанції мав змогу розглянути справу за наявними в ній матеріалами і без участі сторони позивача, враховуючи, що останній при подачі позову просив проводити розгляд даної справи без участі представника товариства.
Адвокат вважає, що дії суду першої інстанції свідчать про намагання суду сприяти представнику позивача в збереженні в подальшому права на звернення до суду з даним позовом, що вказує на упередженість судді у вирішенні даної справи та намагання суду зібрати відповідні докази на користь позивача, що прямо заборонено нормами процесуального права. У той час як за наведених обставин суд мав з дотриманням закріплених у ст. 2 ЦПК України засад цивільного судочинства, зокрема верховенства права, рівності усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальності, диспозитивності тощо, повно та всебічно дослідити доводи сторін та надані ними докази та ухвалити законне і обґрунтоване рішення відповідно до норм чинного законодавства України та з урахуванням висновків Верховного Суду.
Щодо підстав оскарження ухвали Лебединського районного суду Сумської області від 20.02.2026 про відмову в задоволенні заяви представника ОСОБА_1 про стягнення судових витрат зазначає, що доводи суду першої інстанції не ґрунтуються ні на нормах чинного законодавства України, ні на фактичних обставинах справи, оскільки відповідно до ч. 5 ст. 142 ЦПК України в разі закриття провадження в справі або залишення позову без розгляду відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача.
Зазначає, що в позовній заяві представник позивача указував на те, що право вимоги за договором від 05.10.2020 №1754980871 відступлено АТ «Таскомбанк» на підставі договору від 01.09.2021 №01/09/21. Аналогічні твердження викладені у відповіді на відзив. При цьому наявна в матеріалах справи копія витягу з реєстру прав вимоги, складеного до договору про відступлення права вимоги №ТАСЦФР-10-2016, датована 06.10.2020, тобто реєстр складено до моменту укладення договору про відступлення права вимоги від 01.09.2021.
Для з`ясування вказаних розбіжностей протокольною ухвалою суду від 16.12.2025 явку представника позивача визнано обов`язковою. Враховуючи, що позивачем подано позовну заяву без долучення до неї належних доказів, не надано таких доказів до відповіді на відзив, не виконано вимоги суду щодо явки в судове засідання для надання пояснень щодо невідповідностей у документах, наданих до справи, та зазначених у позовній заяві.
Наведені обставини свідчать про наявність підстав для відшкодування відповідачці витрат на правничу допомогу за рахунок позивача. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати. Суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення. Судом першої інстанції вказаним доводам не надано жодної оцінки, тому така ухвала також не відповідає вимогам законності та обґрунтованості судового рішення та підлягає скасуванню.
Учасники справи правом подати відзив на апеляційну скаргу у встановлений судом строк не скористалися.
Представник позивача, відповідачка в судове засідання не з`явилися, хоча про час і місце розгляду справи повідомлені належним чином (а. с. 136, 138, 140). Про причини неявки суд не повідомили.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, представника відповідачки – адвоката Демченко М.М., яка апеляційну скаргу підтримала, перевіривши законність і обґрунтованість ухвал суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла наступного висновку.
З матеріалів справи вбачається, що 05.09.2025 АТ «Таскомбанк» звернулося до ОСОБА_1 з позовом, в якому просило стягнути з останньої 51866 грн 62 коп. заборгованості за кредитним договором від 05.10.2020 №1754980871. У позовній заяві банк просив проводити розгляд справи без участі його представника (а. с. 3 зв.).
Ухвалою Лебединського районного суду Сумської області від 16.09.2025 відкрито провадження в даній справі та призначено її до розгляду на 07.10.2025 за правилами спрощеного позовного провадження в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін (а. с. 37).
02.10.2025 представник відповідачки ОСОБА_1 – адвокат Демченко М.М. подала відзив на позовну заяву, в якому просила відмовити в задоволенні позовних вимог (а. с. 45 – 49).
У судове засідання, призначене на 07.10.2025, представник позивача не з`явився, хоча про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином (а. с. 38 зв.). Протокольною ухвалою суду розгляд справи було відкладено на 04.11.2025 з метою надання позивачу можливості подати відповідь на відзив (а. с. 53 – 54).
07.10.2025 позивач подав відповідь на відзив, в якому просив позовні вимоги задовольнити (а. с. 56 – 59).
13.10.2025 представник відповідачки ОСОБА_1 – адвокат Демченко М.М. подала заперечення на відповідь на відзив (а. с. 78 – 81).
У судове засідання, призначене на 16.12.2025, представник позивача не з`явився, хоча про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином (а. с. 88). Протокольною ухвалою суду явку представника позивача було визнано обов`язковою, у зв`язку з чим розгляд справи відкладено на 21.01.2026 (а. с. 89 зв.).
У той же час з матеріалів справи вбачається, що про постановлення даної ухвали банк не повідомлено.
У судове засідання, призначене на 21.01.2026, представник позивача не з`явився, хоча про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином (а. с. 92 зв.). У зв`язку з тим, що явку представника позивача було визнано обов`язковою, розгляд справи відкладено на 10.02.2026 і повторно викликано представника АТ «Таскомбанк» (а. с. 91). Також направлено лист, в якому доведено до відома позивача, що ухвалою суду від 16.12.2025 явку його представника визнано обов`язковою (а. с. 92).
Оскільки, в судове засідання, призначене на 10.02.2026, представник позивача повторно не з`явився, позовну заяву було залишено без розгляду.
Постановляючи ухвалу про залишення позову без розгляду, суд першої інстанції виходив з того, що явку представника позивача було визнано обов`язковою, після чого він повторно в судове засідання не з`явився, що перешкоджає належному встановленню обставин справи.
Але колегія суддів не може погодитися з ухвалою суду з огляду на наступне.
Згідно з ч. 1, 5 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
У разі повторної неявки позивача в судове засідання без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки суд залишає позовну заяву без розгляду, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, і його нез`явлення не перешкоджає вирішенню спору.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 257 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо: належним чином повідомлений позивач повторно не з`явився у підготовче засідання чи в судове засідання або не повідомив про причини неявки, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності і його нез`явлення не перешкоджає розгляду справи.
Праву особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондує обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу; заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються його безпосередньо, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (постанови Верховного Суду від 11.11.2020 у справі №643/856/15-ц, від 18.01.2022 у справі №369/3184/19).
Залишення позову без розгляду - це форма закінчення розгляду цивільної справи без ухвалення судового рішення у зв`язку з виникненням обставин, які перешкоджають розгляду справи, але можуть бути усунуті в майбутньому.
Залишення позову без розгляду належить до дискреційних повноважень суду, застосування яких залежить від обставин кожної конкретної справи та поведінки учасників справи, з урахуванням вимог добросовісності та заборони зловживання процесуальними правами.
Відповідно до правової позиції, викладеної, зокрема, у постановах Верховного Суду від 22.05.2019 у справі №310/12817/13, від 10.01.2024 у справі №456/1278/20 повторна неявка позивача є підставою для залишення позову без розгляду незалежно від причини такої неявки.
Процесуальний закон не вказує на необхідність врахування судом поважності причин повторної неявки позивача до суду. Такі положення процесуального закону пов`язані з принципом диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до змісту якого учасник справи самостійно розпоряджається наданими йому законом процесуальними правами.
Зазначена норма дисциплінує позивача як ініціатора судового розгляду, стимулює його належно користуватися своїми правами та не затягувати розгляд справи. Якщо позивач не може взяти участь у судовому засіданні, він має право подати заяву про розгляд справи за його відсутності. Така заява може бути подана на будь-якій стадії розгляду справи.
Правове значення в цьому випадку має тільки належне повідомлення позивача про день та час розгляду справи, повторність неявки в судове засідання та неподання заяви про розгляд справи за відсутності позивача.
Аналогічні правові висновки неодноразово викладалися Верховним Судом, зокрема у змісті постанов від 30.09.2020 у справі №759/6512/17, від 07.12.2020 у справі №686/31597/19, від 20.01.2021 у справі №450/1805/18, від 16.08.2022 у справі №128/2557/19, від 31.05.2023 у справі №693/1116/20, від 04.04.2024 у справі №686/15042/20, від 03.04.2025 у справі №203/4777/20.
ЄСПЛ у рішенні від 18.10.2005 у справі «МПП «Голуб» проти України» відзначив, що право доступу до суду не може бути обмежено таким чином або в такій мірі, що буде порушена сама його сутність. Ці обмеження не будуть сумісними з пунктом 1 статті 6 Конвенції, якщо вони не мають легітимну мету та не є пропорційними між використаними засобами та досягнутими цілями.
Загалом ЄСПЛ у своїй практиці критично оцінює надмірну формалізованість вимог національного законодавства різних держав-учасниць, що перешкоджають доступу до суду.
Правом на залишення позову без розгляду суд наділений у разі неявки належним чином повідомленого позивача, якщо від нього не надійшла заява про розгляд справи за його відсутності і якщо його нез`явлення не перешкоджає розгляду справи. Таких правових висновків дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду в постанові від 05.06.2020 у справі №910/16978/19 щодо застосування подібної за змістом норми права.
У постановах Верховного Суду від 06.11.2020 у справі №727/2484/17, від 24.02.2021 у справі №644/11323/15-ц зроблено висновок, що аналіз пункту 4 частини третьої статті 223 ЦПК України виключає розгляд справи за відсутності сторони, явка якої визнана судом обов`язковою.
Колегія суддів зауважує, що право суду залишити позовну заяву без розгляду виникає за наявності дворазового належного повідомлення позивача про час та місце розгляду справи, двократної, послідовної неявки позивача безпосередньо в судове засідання після того, як останнього було повідомлено про визнання його явки обов`язковою.
З матеріалів справи вбачається, що в позовній заяві АТ «Таскомбанк» просило суд проводити розгляд справи без його участі (а. с. 3 зв.).
Протокольною ухвалою суду від 16.12.2025 явку представника позивача було визнано обов`язковою (а. с. 89 зв.). Але з матеріалів справи вбачається, що суд не повідомив позивача про зазначену ухвалу.
21.01.2026 розгляд справи було відкладено через неявку представника позивача та направлено повідомлення про прийняття протокольної ухвали суду від 16.12.2025 щодо визнання явки представника позивача обов`язковою (а. с. 92).
Таким чином, оскілки представник позивача подав клопотання про розгляд справи без його участі, а протокольною ухвалою суду хоча й було визнано явку останнього обов`язковою, але про її наявність повідомлено АТ «Таскомбанк» лише 21.01.2026, а в наступному судовому засіданні позовну заяву залишено без розгляду, тобто після повідомлення про ухвалу суду від 16.12.2025 представник банку лише один раз не з`явився в судове засідання, тому суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про залишення позовної заяви без розгляду.
Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
З огляду на викладене, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції від 10.02.2026 у межах доводів і вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про залишення позову без розгляду, а тому зазначена ухвала підлягає скасуванню відповідно до ст. 379 ЦПК України з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Постановляючи ухвалу про відмову в стягненні витрат на правничу допомогу, суд першої інстанції виходив з того, що представником відповідачки не доведено, що позивач вчиняв недобросовісні дії чи мав протиправну мету – ущемлення прав та інтересів відповідачки.
Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Разом з тим, такий обов`язок у випадку передачі справи на новий судовий розгляд не покладено.
Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що якщо судом апеляційної інстанції скасовано ухвалу суду першої інстанції або судом касаційної інстанції скасовано ухвалу з передачею справи на розгляд до суду першої/апеляційної інстанції, розподіл судового збору в справі, в тому числі сплаченого за подання апеляційної та/або касаційної скарги, здійснює той суд, який ухвалює остаточне рішення за результатами нового розгляду справи.
Такий висновок зроблено в постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18.05.2020 у справі №530/1731/16-ц.
З огляду на викладене, оскільки судом апеляційної інстанції скасовано ухвалу суду першої інстанції, а справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції, тому ухвалу Лебединського районного суду Сумської області від 20.02.2026, якою вирішувалося питання щодо судових витрат, також необхідно скасувати.
При цьому апеляційний суд зазначає, що апеляційна скарга в частині стягнення витрат на правничу допомогу задоволенню не підлягає, оскільки постанова про передачу справи на новий розгляд не є остаточним вирішенням спору по суті, а тому висновки про розподіл судових витрат у такому випадку будуть вважатися передчасними. Це питання повинно вирішуватися тим судом, який ухвалює остаточне рішення за результатами нового розгляду.
Керуючись ст. 367, 374, 379, 381-382, 389 ЦПК України,
у х в а л и в :
Апеляційну скаргу адвоката Демченко Марини Михайлівни, подану в інтересах ОСОБА_1 , задовольнити частково.
Ухвали Лебединського районного суду Сумської області від 10 лютого 2026 року та від 20 лютого 2026 року скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і касаційному оскарженню не підлягає.
Повне судове рішення складено 21 квітня 2026 року.

Головуючий -  	А.О. Замченко	

Судді: В.І. Криворотенко 

О.М. Черних