Справа № 336/1830/25
Пр. 1-кп/336/557/2026
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
14 квітня 2026 року м.Запоріжжя

Шевченківський районний суд м.Запоріжжя у складі колегії суддів: головуючого судді ОСОБА_1 , суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , за участі секретарки судового засідання ОСОБА_4 , розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Запоріжжі кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №22024080000001852 від 23.12.2024, яке надійшло до суду на підставі обвинувального акта, складеного відносно:
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Старий Крим АР Крим, громадянина України, адреса реєстрації та фактичного проживання (до військової служби): АДРЕСА_1 , останнє місце працевлаштування: машиніст дробильних установок ПТК « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (до військової служби, зі слів); не одруженого, на утриманні малолітніх та інших осіб не має, інвалідності не має, раніше не судимого, 
за ознаками скоєння кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч.2 ст.111 КК України, -
за участі сторін кримінального провадження: з боку обвинувачення: прокурора ОСОБА_6 , з боку захисту: захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_7 ,-

ВСТАНОВИВ:

Згідно з Конституцією України, Україна є суверенною і незалежною державою. Суверенітет України поширюється на всю її територію, яка в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною. Перебування на території України підрозділів збройних сил інших держав з порушенням процедури, визначеної Конституцією та законами України, Гаазькими конвенціями 1907 року, IV Женевською конвенцією 1949 року, а також всупереч Меморандуму про гарантії безпеки у зв?язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї 1994 року, Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією (далі – РФ) 1997 року та іншими міжнародно-правовими актами є окупацією частини території суверенної держави Україна та міжнародним протиправним діянням з усіма наслідками, передбаченими міжнародним правом.
Всупереч вказаним нормам міжнародного гуманітарного права президент РФ ОСОБА_8 та інші невстановлені на цей час досудовим розслідуванням представники влади РФ, діючи всупереч вимогам п.п. 1,2 Меморандуму про гарантії безпеки у зв?язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї від 05.12.1994, принципам Заключного акту Наради з безпеки та співробітництва в Європі від 01.08.1975 та вимогам ч. 4 ст. 2 Статуту ІНФОРМАЦІЯ_3 і Декларацій Генеральної Асамблеї Організації Об?єднаних Націй від 09.12.1981 N36/103, від 16.12.1970 N2734 (XXV), від 21.12.1965 N2131 (XX), від 14.12.1974 N3314 (XXIX), спланували, підготували і розв?язали агресивну війну та воєнний конфлікт проти України, та віддали відповідні накази на вторгнення підрозділів збройних сил (далі - зс) РФ на територію України з метою її незаконного збройного захоплення та подальшої військової окупації.
Так, 24.02.2022, на виконання вищевказаних наказів, військовослужбовці зс РФ, шляхом збройної агресії із застосуванням зброї, військової техніки та артилерії, з нанесенням ракетних та авіаційно-бомбових ударів по військовій та цивільній інфраструктурі, незаконно вторглись на територію Україну через державні кордони України в Донецькій, Запорізькій, Житомирській, Київській, Луганській, Сумській, Харківській, Херсонській та Чернігівській областях, та здійснили збройний напад на державні органи влади, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації, військові частини, інші об?єкти військової та цивільної інфраструктури, які мають важливе народногосподарське та оборонне значення, після чого здійснили військову окупацію частини території України, в тому числі значної частини Василівського та Пологівського районів Запорізької області.
Указом Президента України ОСОБА_9 від 24 лютого 2022 року N 64/2022, у зв`язку з військовою агресією РФ проти України, на підставі пропозиції ІНФОРМАЦІЯ_4 , відповідно до пункту 20 частини 1 статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» запроваджено воєнний стан на всій території України, який неодноразово продовжений, наразі не припинений та не скасований.
У першій декаді листопада 2024 року, точний час судом не встановлений, громадянин України ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебуваючи на території РФ, у м. Наріманов Астраханської області, діючи умисно, на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканості, обороноздатності України, усвідомлюючи, що РФ розв?язано збройний конфлікт на території України, добровільно перейшов на бік ворога, в умовах воєнного стану, шляхом підписання контракту з міністерством оборони РФ про проходження військової служби в збройних силах РФ, та подальшого вступу до лав ІНФОРМАЦІЯ_5 (в/ч НОМЕР_1 ).
При цьому, ОСОБА_5 видано військовий квиток, присвоєно військове звання «рядовий», призначено на посаду штурмовика-стрільця, забезпечено камуфльованою формою одягу, засобами індивідуального захисту, вогнепальною зброєю - автоматом АК-12 та бойовими приписами до неї.
Вступивши до вищезазначеного підрозділу країни-агресора РФ, ОСОБА_5 передислокований до так званої «зони проведення спеціальної військової операції», а фактично на територію суверенної держави Україна до тимчасово окупованих територій Донецької області, та в подальшому, на тимчасово окуповані території Запорізької області, де в період часу з 08.11.2024 до 16.12.2024 приймав участь у військових навчаннях: займався тактичною, військово-медичною та вогневою підготовкою.
У подальшому, після проходження навчання з правил використання зброї, бойової стрільби та медичної підготовки, 16.12.2024 на виконання наказу командування збройного формування держави агресора РФ - військової частини НОМЕР_1 міністерства оборони РФ, громадянин України ОСОБА_5 , діючи умисно, в період збройного конфлікту, в умовах оголошеного на території України воєнного стану, разом з іншими військовослужбовцями з його частини, будучи озброєним належним йому автоматом АК-12 та боєприпасами до нього, прибув на вогневу позицію, розташовану поблизу с. Нестерянка Пологівського району Запорізької області (точне місце судом не встановлене) для утримання бойових позицій збройних сил РФ, а, фактично, -продовження участі в окупації території України, де останнього 17.12.2024 військовослужбовцями Збройних Сил України взято в полон, тим самим припинено його злочинну діяльність на боці держави-агресора РФ.
Ухвалою суду від 25.02.2025 постановлено призначити у провадженні підготовче судове засідання, якою роз?яснено, що згідно з ч.10 ст.615 КПК України кримінальне провадження в суді першої інстанції щодо злочинів, за вчинення яких передбачено довічне позбавлення волі, здійснюється колегіально судом у складі трьох суддів, крім здійснення кримінального провадження у суді, в якому до моменту введення воєнного стану та набрання чинності цією частиною було визначено склад суду за участю присяжних.
Судовий розгляд даного провадження розпочато за участі обвинуваченого, який згодом обмінений як військовополонений. Так, під час виконання судом приписів ч.1 ст.348 КПК України обвинувачений повідомив, що зміст пред?явленого обвинувачення за ч.2 ст.111 КК України є для нього зрозумілим, свою вину у вчиненні даного кримінального правопорушення (злочину) за обставин, які викладені в обвинувальному акті, він визнає, від надання показів не відмовляється, враховуючи обізнаність із положеннями ст.63 Конституції України та ст.42 КПК України (відповідна пам?ятка від 27.05.2025 долучена на справи за підписом ОСОБА_5 ). Судом здійснено дослідження письмових доказів за участю обвинуваченого та його захисника, що видно з відповідних журналів судових засідань.
Так, в судовому засіданні 27.05.2025 судом визначено порядок розгляду кримінального провадження з урахуванням думки учасників судового процесу, зокрема, позиції обвинуваченого щодо визнання провини у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.111 КК України: дослідити письмові докази, допитати свідків, а також здійснити допит обвинуваченого. Стороною захисту до допиту свідків не заявлено.
16.01.2026 прокурор скерував до суду клопотання про здійснення спеціального судового провадження, датоване 15.01.2026, оскільки згідно з відповіддю ІНФОРМАЦІЯ_6 з військовополоненими від 12.12.2025 ОСОБА_5 14.08.2025 переданий представникам держави-агресора як військовополонений, тому просив клопотання задовольнити та призначити судовий розгляд на підставі обвинувального акту відносно обвинуваченого ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з обов`язковою участю призначеного захисника – адвоката ОСОБА_7 , з викликом ОСОБА_5 через засоби масової загальнодержавної сфери розповсюдження. Дана відповідь долучена до провадження та досліджена судом.
До клопотання додано повідомлення про завершення досудового розслідування від 18.02.2025 за підписами ОСОБА_5 та адвоката ОСОБА_7 , із протоколом про надання доступу до матеріалів досудового розслідування від 18.02.2025, яким підтверджено ознайомлення сторони захисту із матеріалами досудового розслідування, із можливістю здійснити копії аудіо, відео- та електронних файлів. Під час ознайомлення стороною захисту заяв та клопотань не подано. Крім того, стороною обвинувачення долучено повідомлення про підозру від 06.02.2025 та пам?ятку прав підозрюваного, що вручені стороні захисту 06.02.2025.
Захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_7 16.01.2026. скерував до суду клопотання, в якому підтвердив ознайомлення із клопотанням прокурора, при розгляді якого покладається на розсуд суду та просить розглянути вказане клопотання за його відсутності, тобто, стороною захисту не висловлено заперечень по суті клопотання.
Відповідно до ч.5 ст.139 КПК України ухилення від явки на виклик слідчого, прокурора чи судовий виклик слідчого судді, суду (неприбуття на виклик без поважної причини більш як два рази) підозрюваним, обвинуваченим, який оголошений у міжнародний розшук, та/або який виїхав, та/або перебуває на тимчасово окупованій території України, території держави, визнаної Верховною Радою України державою-агресором, є підставою для здійснення спеціального досудового розслідування чи спеціального судового провадження.
Ч.3 ст.323 КПК України встановлено, що судовий розгляд у кримінальному провадженні щодо злочинів, зазначених у частині другій статті 297-1 цього Кодексу, може здійснюватися за відсутності обвинуваченого (in absentia), якщо стосовно нього уповноваженим органом прийнято рішення про передачу його для обміну як військовополоненого та такий обмін відбувся.
За наявності таких обставин за клопотанням прокурора, до якого додаються матеріали про те, що обвинувачений знав або повинен був знати про розпочате кримінальне провадження, суд постановляє ухвалу про здійснення спеціального судового провадження стосовно такого обвинуваченого.
Так, ухвалою суду від 16.01.2026 постановлено продовжити судовий розгляд кримінального провадження на підставі обвинувального акта у відношенні ОСОБА_5 за ознаками скоєння кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч.2 ст.111 КК України, призначивши судове засідання на 13.03.2026 на 12 годину 00 хвилин, який відбудеться у приміщенні Шевченківського районного суду м. Запоріжжя. Наступною датою судового розгляду відповідно до встановленого колегєю суддів графіку визначено 10.04.2026 о 12-00 годині. Розгляд даного кримінального провадження постановлено здійснювати за відсутності обвинуваченого (in absentia), в порядку спеціального судового провадження, справу розглядати колегією суддів у відкритому судовому засіданні. Роз`яснено, що участь захисника у спеціальному судовому провадженні є обов`язковою.
Відповідно до ухвали суду також роз?яснено, що повістки про виклик обвинуваченого у разі здійснення спеціального судового провадження надсилаються за останнім відомим місцем його проживання чи перебування, а процесуальні документи, що підлягають врученню обвинуваченому, надсилаються захиснику. Інформація про такі документи та повістки про виклик обвинуваченого обов`язково публікуються у засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження згідно з положеннями статті 297-5 цього Кодексу та на офіційному веб-сайті суду. З моменту опублікування повістки про виклик у засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження та на офіційному веб-сайті суду обвинувачений вважається належним чином ознайомленим з її змістом.
Судом при постановленні ухвали суду враховано, що згідно з ч.2 ст.297-5 КПК України, на норму якої міститься посилання у ст.323 КПК України, повістки про виклик підозрюваного у разі здійснення спеціального досудового розслідування у зв`язку з прийняттям уповноваженим органом рішення про передачу підозрюваного для обміну як військовополоненого публікуються в засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження та на офіційному веб-сайті ІНФОРМАЦІЯ_7 .
Суд також врахував приписи ч.2 ст.297-1 КПК України, згідно з якими спеціальне досудове розслідування здійснюється на підставі ухвали слідчого судді у кримінальному провадженні щодо злочинів, передбачених, серед іншого, ст.111 КК України, стосовно підозрюваного, крім неповнолітнього, який переховується від органів слідства та суду на тимчасово окупованій території України, на території держави, визнаної Верховною Радою України державою-агресором, з метою ухилення від кримінальної відповідальності та/або оголошений у міжнародний розшук. Спеціальне досудове розслідування здійснюється на підставі ухвали слідчого судді у кримінальному провадженні щодо злочину, вчиненого підозрюваним, стосовно якого уповноваженим органом прийнято рішення про передачу його для обміну як військовополоненого та такий обмін відбувся.
Суд також наголосив при ухваленні рішення про спеціальний судовий розгляд на тому, що стороною обвинувачення доведено обізнаність ОСОБА_5 про розпочате кримінальне провадження, крім того, судом проведено підготовче судове засідання, розпочато судове провадження за участі обвинуваченого, що підтверджено матеріалами кримінального провадження. З огляду на те, що ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні злочину, щодо якого відповідно до ст.297-1 КПК України передбачено можливість здійснення спеціального судового провадження, наразі обвинувачений перебуває на території держави-агресора, суд вважав за необхідне задовольнити клопотання прокурора та здійснювати розгляд кримінального провадження відносно обвинуваченого ОСОБА_5 в порядку спеціального судового провадження.»
Зважаючи на специфіку спеціального судового провадження (ч.3 ст.323 КПК України), колегія суддів, зберігаючи неупередженість та безсторонність, надає особливого значення охороні прав та законних інтересів обвинуваченого, як учасника кримінального провадження, яке відбувається за його відсутності, забезпеченню повного та неупередженого судового розгляду з тим, щоб до обвинуваченого була застосована належна правова процедура в контексті приписів ст.2 КПК України з дотриманням всіх загальних засад кримінального провадження з урахуванням особливостей, встановлених виключно законом.
Так, судовий розгляд кримінального провадження відбувався за участю захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_7 , який безпосередньо здійснював захист його інтересів, а саме приймав безпосередню участь у судових засіданнях, висловлював свою думку, надавав пояснення в межах узгодженої із підзахисним позиції по суті пред?явленого обвинувачення, виступав в судових дебатах, при цьому, на початку розгляду справи мав конфіденційні бесіди із ОСОБА_5 .
Разом з цим, будучи достеменно обізнаним про розгляд справи, за викликами в судові засідання 13.03.2026 та 10.04.2026 обвинувачений не з?явився, відповідно, суд вважає, що ОСОБА_5 , належним чином повідомлений про здійснення судового розгляду, від користування своїм правом предстати перед судом та захищати себе безпосередньо в такому суді до його завершення відмовився.
Ухилення обвинуваченого від особистої участі в часі після 16.01.2026 колегія суддів оцінює як реалізацію останнім його невід`ємного права на свободу від самозвинувачення або самовикриття (п.п.g п.3 ст.14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, а також ст. 63 Конституції України), як однієї з ключових гарантій презумпції невинуватості.
Поряд з цим вжиті судом заходи вказують на те, що обвинувачений був завчасно поінформований про місце, дати та час розгляду кримінального провадження, крім того, дотримані й його права на належне представництво у суді.
Відповідно до ч.5 ст.374 КПК України у разі ухвалення вироку за наслідками кримінального провадження, у якому здійснювалося спеціальне досудове розслідування або спеціальне судове провадження (in absentia), суд окремо обґрунтовує, чи були здійснені стороною обвинувачення всі можливі передбачені законом заходи щодо дотримання прав підозрюваного чи обвинуваченого на захист та доступ до правосуддя з урахуванням встановлених законом особливостей такого провадження.
Згідно із ч.2 ст.7 КПК України зміст та форма кримінального провадження за відсутності підозрюваного або обвинуваченого (in absentia) повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, зазначеним у частині першій цієї статті, з урахуванням особливостей, встановлених законом. Так, положення закону щодо здійснення спеціального судового провадження не визнані неконституційними і є такими, що узгоджуються зі стандартами, визначеними у Резолюції (75) 11 Комітету Міністрів Ради Європи щодо критеріїв, які регламентують провадження, що здійснюється за відсутності обвинуваченого.
Відповідно до рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи важливою умовою застосування спеціального досудового розслідування та спеціального судового розгляду є те, щоб під час спеціального досудового розслідування або спеціального судового провадження було забезпечено процесуальні права та гарантії осіб, які беруть участь у кримінальному провадженні, зокрема, право обвинуваченого бути проінформованим належним чином про дату слухання справи та про своє право на законне чи інше представництво в суді.
Також колегія суддів зважає і на позицію Європейського суду з прав людини, висловлену в справі «Санадер проти Хорватії» ((Sanader v. Croatia), № 66408/12, рішення від 12 лютого 2015 року), про те, що судовий розгляд за відсутності обвинуваченого сам по собі не суперечить Конвенції, оскільки той факт, що особа проживає на території, непідконтрольній органам влади, виправдовує неможливість повідомлення обвинуваченого про провадження або забезпечити його присутність з боку органів влади.
16.01.2026 судом скеровано судову повістку про виклик до суду обвинуваченого із копією вищезазначеної ухвали від 16.01.2026 начальнику ІНФОРМАЦІЯ_8 ОСОБА_10 для опублікування в засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження та Офісу Генерального прокурора – для опублікування на офіційному веб-сайті ІНФОРМАЦІЯ_7 (щодо судових засідань, призначених на 13.03.2026 та 10.04.2026). Так, судом перевірено за даними веб-сайту ІНФОРМАЦІЯ_7 за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_9 розміщення судової повістки про виклик ОСОБА_5 у вказані судові засідання 13.03.2026 та 10.04.2026. Адвокат ОСОБА_7 як користувач програми «Електронний суд» отримав судові повістки на вказані судові засідання та копію ухвали від 16.01.2026 (довідка про доставку електронного документа від 20.01.2026). Відповідне оголошення про виклик ОСОБА_5 із посиланням на текст вище зазначеного судового рішення від 16.01.2026 розміщено судом на сайті ІНФОРМАЦІЯ_10 (веб-порталі ІНФОРМАЦІЯ_11 ). Крім того, до справи долучено копію випуску офіційного видання – « ІНФОРМАЦІЯ_12 » загальнодержавної сфери розповсюдження, а саме випуск №45 від 07.03.2026 із оголошенням про виклик ОСОБА_5 та відповідним посиланням на текст увхали суду.
За обставин здійснення обміну ОСОБА_5 як військовополоненого, колегія суддів вважає, що під час здійснення спеціального судового розгляду вжито усіх можливих та передбачених КПК України заходів для виклику вказаної особи з метою забезпечення йому можливості безпосередньо та через обраного захисника реалізовувати права обвинуваченого. Повідомлення в інший спосіб не є можливим, крім того, місце перебування обвинуваченого після обміну невідомо, ані на тимчасово окупованій території (АР Крим), ані на території держави-агресора. 
Відповідно, враховуючи думку учасників кримінального провадження, зокрема, захисника, за їх згодою, під час судового засідання 13.03.2026, судом змінено порядок дослідження доказів, а саме: постановлено дослідити протоколи допитів свідків із відеозаписами, долученими до них. Учасники справи не заявляли клопотань про доповнення судового розгляду, відповідно, судом із забезпеченням засади змагальності, завершено судовий розгляд,
Відповідно до Указу Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року «Про введення воєнного стану в Україні» в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. Рішення про припинення або скасування воєнного стану відповідно до ст.7 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» не приймалось.
Судом встановлено, що на виконання постанови слідчої 2-го відділення СВ УСБУ в Запорізькій області ОСОБА_11 від 24.12.2024 про доручення проведення слідчих (розшукових) дій, співробітниками СіЗ ДВКР СБ України ОТУ « ІНФОРМАЦІЯ_10 » ОУВ « ІНФОРМАЦІЯ_13 » доручено встановити відомості, які документально підтверджують чи спростовують факти набуття або відмови від громадянства України ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; свідків, які обізнані про активну участь ОСОБА_5 у бойових діях проти підрозділів Збройних Сил України, на території Запорізької області, в тому числі осіб з числа військовослужбовців Збройних Сил України, які безпосередньо були причетні до взяття в полон громадянина України ОСОБА_5 ; будь-які інші відомості, які можуть бути важливими для ефективного проведення досудового розслідування.
Дане доручення скеровано керівнику СіЗ ДВКР СБ України ОТУ « ІНФОРМАЦІЯ_10 » ОУВ « ІНФОРМАЦІЯ_13 » за підписом заступника начальника ІНФОРМАЦІЯ_14 24.12.2024. Так, керівник СіЗ ДВКР СБ України ОТУ « ІНФОРМАЦІЯ_10 » ОУВ « ІНФОРМАЦІЯ_13 » 29.01.2025 за р.№17/6/4-367 на виконання доручення повідомив, що свідками, які обізнані про активну участь ОСОБА_5 у бойових діях проти підрозділів Збройних Сил України, на території Запорізької області, є два військовослужбовці НОМЕР_2 стрілецького батальйону НОМЕР_3 окремої гірсько-штурмової бригади (в/ч НОМЕР_4 ЗСУ), а саме ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_15 (солдат, розвідник-навідник), ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_16 (старший солдат, розвідник), які безпосередньо перебували на передових позиціях Сил Оборони України (далі – СОУ) у момент взяття у полон ОСОБА_5 , який 17.12.2024 здійснював штурмові дії цих самих позиції ЗСУ, перебуваючи в лавах ІНФОРМАЦІЯ_17 (в/ч НОМЕР_5 , ІНФОРМАЦІЯ_18 ). Також оперативним шляхом встановлено, що влітку 2024 року ОСОБА_5 був затриманий т.зв.правоохоронними органами тимчасово окупованої АР Крим за розповсюдження наркотичних засобів, після чого його було взято під варту, а після винесення вироку у виді позбавлення волі на 5 років, етапом доставлено на територію РФ для подальшого відбування покарання. На території РФ у ІНФОРМАЦІЯ_19 ОСОБА_5 погодився на пропозицію представника ІНФОРМАЦІЯ_20 щодо підписання контракту строком на 1 рік з метою уникнення відбування покарання у місцях позбавлення волі та так званого «відбілювання» своєї репутації. Після підписання контракту ОСОБА_5 був переміщений на полігон поблизу м.Маріуполь Донецької області, де розпочав проходити базову загальновійськову підготовку зс РФ, що включала навчання із вогневої (стрільба із АК-12, метання гранат) та тактичної підготовки (переміщення штурмових груп по 2-3-5 осіб), тактичної медицини (надання першої медичної допомоги, накладання джгута Есмарха та турнікету, введення ін?єкцій, евакуація пораненого, тампонування ран). Під час проходження даної підготовки на полігоні ОСОБА_5 взяв собі позивний « ОСОБА_14 », яким представлявся в подальшому для ідентифікації між військовослужбовцями РФ. 
Також, як видно з наявних даних за результатами виконання доручення, після проходження навчання на полігоні, ОСОБА_5 був переміщений у район н.п. Новоандріївка Запорізької області для безпосереднього виконання бойового завдання зс РФ проти СОУ, а саме здійснення штурмових дій передових позицій СОУ, при здійсненні яких ОСОБА_5 було взято в полон військовослужбовцями СОУ. 
До відповіді додано копії паспортів громадянина України та громадянина РФ на ім?я ОСОБА_5 .
За даними відповіді ІНФОРМАЦІЯ_21 на запит слідчої, - від 06.01.2025, відповідно до Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих РФ, затвердженого наказом ІНФОРМАЦІЯ_22 від 22.12.2022 №309, територію АР Крим віднесено до тимчасово окупованої території України з 20.02.2014, у зв?язку із чим заява про видачу паспорта громадянина України серії НОМЕР_6 до ІНФОРМАЦІЯ_23 для централізованого зберігання не передавалась. Отже, перевірити підстави оформлення паспорта громадянина України із вказаними серією та номером, в тому числі підтвердити або спростувати належність запитуваної особи до громадянства України наразі не є можливим. За даними відомчої інформаційної системи ІНФОРМАЦІЯ_23 ( ІНФОРМАЦІЯ_24 ) інформацію щодо документування ОСОБА_5 паспортом громадянина України, зокрема, для виїзду за кордон не встановлено. При цьому, обліки підстав оформлення паспорта громадянина України у формі книжечки зразка 1994 року (оригінали заяв про їх видачу) зберігались в територіальних підрозділах ІНФОРМАЦІЯ_23 , які здійснювали їх оформлення на паперових носіях у формі картотек. За наявною інформацією щодо розподілу бланків паспортів вказаного зразка бланк паспорта громадянина України серії НОМЕР_6 розподілено до АР Крим.
Разом з цим, судом встановлено, що згідно з копією паспорта громадянина України НОМЕР_6 , що надана на виконання доручення, вказаного вище, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , народився у м.Старий Крим Кіровського району АР Крим, Кіровським РВ ГУМВС України в Криму 28.02.2003 здійснено вклеювання фотокартки ОСОБА_5 на аркуші паспорта 3, тобто, по досягненню 25-річного віку. Проте, копія не містить підпису власника паспорта. На аркуші паспорта 12 міститься відмітка про реєстрацію місця проживання, здійснена Кіровським РВ ГУМВС України в АР Крим, датована 21.09.2007, а саме в АДРЕСА_1 .
Під час дослідження даної копії паспорта ОСОБА_5 в судовому засіданні пояснив, що дійсно не проставляв підпис під фотокарткою на сторінці 3, при цьому, для вклеювання фотокартки звертався до уповноваженого підрозділу органів внутрішніх справ за місцем проживання в АР Крим.
Також судом досліджено копію паспорта громадянина РФ, виданого 01.06.2014 підрозділом федеральної міграційної служби РФ №900-004 на ім?я « ОСОБА_15 » (мовою оригіналу), ІНФОРМАЦІЯ_1 , у м.Старий Крим Кіровського району на території тимчасово окупованої АР Крим. У відповідній графі із місцем проживання міститься запис про реєстрацію вказаної особи за адресою, тотожною адресі, що вказана у паспорті громадянина України, дослідженого судом. Дата внесення даних про реєстрацію – 21.09.2007, що відповідає відомостям паспорта громадянина України.
Як встановлено судом за даними протокола огляду від 18.02.2025, складеного слідчою ОСОБА_11 , за участі ОСОБА_5 , захисника адвоката ОСОБА_7 , із застосуванням відеофіксації, під час слідчої дії оглянуто вказані вище копії паспортів. В ході проведення огляду ОСОБА_5 вказано, що дані копії документів відповідають його паспортам громадянина України, громадянина РФ, при цьому, де перебуває паспорт громадянина України йому не відомо, що також не спростовувалось стороною захисту під час розгляду провадження, як і приналежність ОСОБА_5 до громадянства України. Під час слідчої дії ОСОБА_5 також зауважив, оглядаючи паспорт громадянина РФ у копії, що після укладення контракту ймовірно оригінал перебуває в міністерстві оборони РФ.
За даними протокола пред?явлення особи для впізнання, складеного слідчою ОСОБА_11 30.12.2024, свідок ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_25 , за відсутності понятих, проте (відповідно до ч.7 ст.223 КПК України) із застосуванням відеозапису, вказав на фотокартку особи під №4 як на ОСОБА_5 за зовнішніми прикметами особи, зокрема, характерному шрамі на щоці з лівого боку як на особу, яку разом із ним було взято в полон 17.12.2024 в Запорізькій області.
За даними протокола пред?явлення особи для впізнання, складеного слідчою ОСОБА_11 03.01.2025, свідок ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_16 , за відсутності понятих, проте (відповідно до ч.7 ст.223 КПК України) із застосуванням відеозапису під час слідчої дії, вказав на фотокартку особи під №4 як на ОСОБА_5 за зовнішніми прикметами особи, зокрема, характерному шрамі на щоці з лівого боку як на військовослужбовця зс РФ, якого свідок безпосередньо брав у полон 17.12.2024.
Крім того, свідок ОСОБА_13 , як встановлено за даними протокола, складеного слідчою ОСОБА_11 03.01.2025, із застосуванням відеозапису, вказав на позиції Сил Оборони України, військовослужбовцем якого є свідок, та, із використанням інтернет-браузеру «Google Chrome» уточнив місце взяття в полон ОСОБА_5 , а саме на території ведення активних бойових дій, - поблизу с.Нестерянка Оріхівського району Запорізької області.
Тотожні дані щодо місця взяття обвинуваченого в полон військовослужбовцями Сил Оборони України підтверджені протоколом огляду, складеним 03.01.2025 слідчою ОСОБА_11 за участі свідка ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_15 .
За даними протокола пред?явлення особи для впізнання, складеного слідчою ОСОБА_11 03.01.2025, свідок ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_15 , із застосуванням відеозапису під час слідчої дії, вказав на фотокартку особи під №4 як на ОСОБА_5 за зовнішніми прикметами особи, зокрема, характерному шрамі під оком, як на військовослужбовця зс РФ, якого свідок безпосередньо брав у полон. 
Під час дослідження даних протоколів 17.06.2025 ОСОБА_5 та його захисник не спростовували їх змісту, як і обставин взяття обвинуваченого в полон після декількох днів проходження військової служби ОСОБА_5 в складі зс РФ. 
На підставі клопотання слідчої ОСОБА_17 , погодженого із прокурором ОСОБА_18 ухвалою слідчого судді Жовтневого районного суду м.Запоріжжя у кримінальному провадженні №331/101/25, пр.1-кс/331/59/2025 від 15.01.2025, постановлено клопотання задовольнити, надано дозвіл, серед інших, - слідчій ОСОБА_11 на тимчасовий доступ до документів, що містять охоронювану законом таємницю, які перебувають у володінні ІНФОРМАЦІЯ_26 , зобов`язано надати інформацію на цифровому носії та/або на аркуші(ах) паперу, що місять інформацію, а саме: відомості, наявні в Державному реєстрі виборців про ідентифікаційні персональні дані, які визначають місце та умови голосування наступної особи: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , його персональних даних, а також копії усіх наявних документів, які підтверджують його особу. Дозвіл надано строком на 2 місяці з дня постановлення ухвали (веб-посилання на текст судового рішення в ЄДРСР: ІНФОРМАЦІЯ_27 
Так, судом встановлено за даними протокола тимчасового доступу до речей і документів, складеного 23.01.2025 слідчою ОСОБА_11 , що у присутності керівника Служби розпорядника Державного реєстру виборців ІНФОРМАЦІЯ_28 ОСОБА_19 , у приміщенні ІНФОРМАЦІЯ_26 здійснено копіювання матеріалів на підставі дозволу слідчого судді, вказаного вище. Згідно з описом від 23.01.2025, копія якого наявна у матеріалах провадження, вилучено відомості, наявні в Державному реєстрі виборців стосовно ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на цифровому та паперовому носіях. Так, у базі даних Державного реєстру виборців ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , який народився у м.Старий Крим Феодосійського району АР Крим, виборча адреса: АДРЕСА_1 , внесений до бази даних Державного реєстру виборців 30.03.2009 під час первинного формування бази даних. Тотожні відомості зафіксовані на флеш-носії, дослідженому судом.
Для проведення наступних двох слідчих дій залучено спеціаліста (на виконання постанови про залучення спеціаліста від 05.02.2025, винесеної слідчою ОСОБА_11 ). 
Так, відповідно до відомостей, зафіксованих у протоколі огляду, складеному 05.02.2025 слідчою ОСОБА_11 , за участі спеціаліста ОСОБА_20 , об?єктом огляду є інформація, розміщена в мережі Інтернет, що стосується дійсності громадянства України ОСОБА_5 . Так, на сайті ІНФОРМАЦІЯ_29 за допомогою сервісу «Перевірка недійсності документів», введено дані паспорта громадянина України на ім?я ОСОБА_5 – серії НОМЕР_6 , встановлено, що в результаті перевірки виявлено, що інформація про визнання недійсним зазначеного документа в базі даних ІНФОРМАЦІЯ_23 відсутня. Зазначена обставина не спростовувалась стороною захисту під час судового розгляду, про припинення громадянства України ОСОБА_5 суд не повідомляв.
Крім того, за даними протокола огляду, складеного 05.02.2025 слідчою ОСОБА_11 , за участі спеціаліста ОСОБА_20 , здійснено пошук відомостей у мережі Інтернет щодо ІНФОРМАЦІЯ_5 (в/ч НОМЕР_5 ), в результаті чого встановлено входження даного полку до тактичного формування сухопутних військ РФ, його входження до складу 19-тої мотострілецької дивізії НОМЕР_7 загальновійськової армії з пунктом постійної дислокації у м.Владикавказ Республіки Північна Осетія. Наведеними у протоколі відомостями із викладенням хронології участі 503-го гвардійського мотострілецького полку у війнах, станом на травень 2024 року він входить у склад угрупування військ « ІНФОРМАЦІЯ_30 » (мовою оригіналу), три тактичні групи брали участь в бойових діях біля м.Маріуполь, в Запорізькій області. Таким чином, проведеним оглядом встановлено, що даний полк, що входить до складу 19-тої мотострілецької дивізії, безпосередньо здійснював та продовжує здійснювати протиправні дії на території суверенної держави Україна, приймаючи участь у вторгненні на територію України.
Також під час судового розгляду кримінального провадження відповідно до даних протокола огляду, складеного 18.02.2025 слідчою ОСОБА_11 , за участі ОСОБА_5 , захисника адвоката ОСОБА_7 , із застосуванням відеофіксації, встановлено, що початково ОСОБА_5 та інших військовослужбовців армії РФ доставлено до населеного пункту Мирне, після чого переміщено на позиції неподалік с.Нестерянка Запорізької області, що відображено на мапі, завантаженої за допомогою мережі Інтернет, де обвинуваченого й було взято в полон військовослужбовцями Сил Оборони України. Зауваження та доповнення відсутні.
Фактичні обставини вчинення кримінального правопорушення, зокрема, обставини щодо взяття в полон ОСОБА_5 під час здійснення штурмових дій військовослужбовцями зс РФ в складі ІНФОРМАЦІЯ_5 (в/ч НОМЕР_1 ) за його участі знайшли своє безпосереднє підтвердження під час відтворення показів свідків.
Згідно з приписами ч.11 ст.615 КПК України показання, отримані під час допиту свідка, потерпілого, у тому числі одночасного допиту двох чи більше вже допитаних осіб, у кримінальному провадженні, що здійснюється в умовах воєнного стану, можуть бути використані як докази в суді виключно у випадку, якщо хід і результати такого допиту фіксувалися за допомогою доступних технічних засобів відеофіксації.
Згідно з відповіддю командира військової частини НОМЕР_4 ЗСУ від 25.09.2025 №6322/КП, забезпечити явку військовослужбовців ОСОБА_12 , ОСОБА_13 станом на визначений термін є неможливим у зв?язку із здійсненням останніми самовільного залишення чистини (місця несення служби) та відсутності по час надання відповіді, відсутні й інші відомості щодо повернення до розташувань інших військових частин та поновлення служби. На підтвердження додано витяг з наказу №68 (по стройовій частині) командира в/ч НОМЕР_4 від 05.03.2025 відносно ОСОБА_12 , розвідника-навідника 1 розвідувального відділення 2 розвідувального взводу розвідувальної роти, який не прибув з щорічної основної відпустки за 2025 рік, вважається таким, що самовільно залишив частину з 05.03.2025; а також витяг з наказу №191 (по стройовій частині) командира в/ч НОМЕР_4 від 05.07.2025 відносно ОСОБА_13 , стрільця-санітара 2 гірсько-штурмового відділення 1 гірсько-штурмового взводу 5 гірсько-штурмової роти 2 гірсько-штурмового батальйону, який самовільно залишив частину з 02.07.2025, вибув з району ведення бойових дій.
Згідно з даними відповіді начальника ІНФОРМАЦІЯ_14 від 29.09.2025 за №59/14/59/14-6113 свідка ОСОБА_16 передано представникам РФ під час чергового обміну військовополоненими, забезпечити його участь під час допиту в суді не видається за можливе.
Так, за даними протокола допиту свідка ОСОБА_12 від 03.01.2025, із відеозаписом, 17.12.2024 він із іншими побратимами виїхали на позиції для доукомплектування групи, яка перша вийшла на позиції біля н.п.Нестерянка Запорізької області. Після приїзду на позиції, як показав свідок, командир віддав наказ здійснювати штурм насадження, позаяк там знаходились російські військові. Пересуваючись по лісовому насадженню, він із побратимами почув незнайомі голоси, згодом побачили як з одного окопу виходять троє військових, було зрозуміло, що вони росіяни, позаяк на тих позиціях українських військових не було та це було неможливим. Військові вийшли з піднятими руками, без зброї, бронежилетів та касок. Після взяття в полон їх було переведено в бліндаш до українських військових, де вони назвались як « ОСОБА_21 », « ОСОБА_22 » та « ОСОБА_23 », після чого 18.12.2024 їх забрали з позицій. 
Аналогічні покази надав й свідок ОСОБА_13 , як видно з протокола допиту свідка від 03.01.2025. Свідок показав, що вийшов на позиції із побратимами 16.12.2024, прийнявши стрілковий бій, а взяття в полон трьох російських військовослужбовців, зокрема, обвинуваченого, здійснено 17.12.2024 під час зачистки лісового насадження на виконання наказу командира, позаяк було відомо про те, що неподалік н.п.Нестерянка Запорізької області розміщуються дані військові. Всі три вказані особи вийшли із піднятими руками з окопу, коли до нього наблизились свідок із побратимами. Вони були без зброї, бронежилетів та касок. Один з них мав ніж, гранату, яку свідок забрав. Свідок із побратимами оглянули взятих в полон осіб, повели їх на попередні позиції, просиділи з ними до ночі, після цього їх вивезли. 
За даними протокола допиту свідка ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_25 , від 30.12.2024 позивний « ОСОБА_24 », військовослужбовця за контрактом, який є раніше судимим відповідно до його показів за законодавством РФ, підтверджено, що він був зарахований до 3 відділення 2 штурмової бригади 503 полку, доставлений до с.Мирного після перебування в м.Мелітополь. Показами свідка також підтверджено перебування його, а також інших військовослужбовців, зокрема, ОСОБА_5 на позивний « ОСОБА_14 » (що узгоджено із даними, отриманими на виконання доручення слідчого, вказаними вище), в період з 16.12.2024 в 15-20 км від с.Мирне Запорізької області. Під час перебування на позиції у вечірній час 17.12.2024 разом із ОСОБА_25 та командиром, зрозумівши, що до неї наближаються українські військовослужбовці, за наказом командира вони втрьох здались в полон, знявши каски, бронежилети та залишивши зброю в окопі. У бліндажі українські військові надали медичну допомогу, зокрема, « ОСОБА_14 » був поранений, чекали не евакуацію.
Згідно з приписами ч.1 ст.84, ч.1 ст.86 КПК України доказами у кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим кодексом порядку, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є, зокрема, показання, документи та висновки експертів. Доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Критеріями допустимості доказів є, зокрема, належні: джерело, суб`єкт, процесуальна форма, фіксація та належні процедура й вид способу формування доказової основи. Тобто, надаючи оцінку доказам, суд перевіряє дотримання передбаченого кримінальним процесуальним законом порядку їх отримання (постанова Верховного Суду від 06.06.2023 у справі №293/1947/20, провадження № 51-2110км23).
Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту. Законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, установленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винною за пред`явленим обвинуваченням (див. постанови Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 688/788/15-к, від 08 жовтня 2019 року в справі № 195/1563/16-к, від 21 січня 2020 року в справі № 754/17019/17, від 16 вересня 2020 року в справі № 760/23459/17 та ін.).
Так, оцінюючи здобуті у справі та досліджені в судовому засіданні докази, суд визнає їх належними і допустимими для використання в процесі доказування, оскільки ці докази містять у собі фактичні дані, які логічно пов`язані з тими обставинами, які підлягають доказуванню в справі та становлять предмет доказування, передбачені як джерела доказування у КПК України, зібрані відповідно до чинного кримінального процесуального законодавства. Зазначені докази є узгодженими між собою та іншими доказами у справі та сумніву у своїй належності та допустимості не викликають, підтверджують вину обвинуваченого у вчиненні інкримінованого правопорушення.
Враховуючи цілковиту узгодженість між собою вказаних доказів за змістом, їх єдність та взаємозв`язок за часом та характером подій, суд визнає наведені та проаналізовані вище дані достовірними доказами.
Будь-яких інших доказів в ході судового розгляду сторонами, які були вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, визначених КПК України, враховуючи, що суд зберігаючи об`єктивність та неупередженість у ході розгляду даного кримінального провадження, створив їм необхідні умови для реалізації ними їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, надано не було.
Колегія суддів наголошує, що інформація зафіксована у згаданих вище протоколах огляду з відкритих джерел не суперечить іншим зібраним доказам, протоколи складені уповноваженою особою відповідно до вимог КПК України, а тому підстав для визнання зафіксованих у ньому даних недопустимими або неналежними не вбачає.
Отже, аналізуючи за своїм внутрішнім переконанням наведені докази, з урахуванням їх допустимості, належності, достатності, об`єктивності та достовірності, враховуючи встановлення всіх необхідних фактичних обставин вчинення злочину, суд дійшов висновку про доведеність вищевикладеного судом обвинувачення у повному обсязі.
Колегія суддів при розгляді кримінального провадження враховує висновки Верховного Суду, здійснені у Постанові від 30 січня 2024 року у справі №336/5209/22, пр.51-4750км23, відповідно до яких за своєю суттю та змістом кваліфікація кримінальних правопорушень завжди пов`язана з необхідністю обов`язкового встановлення доказування кримінально-процесуальними і криміналістичними засобами двох надзвичайно важливих обставин: 1) факту вчинення особою (суб`єктом злочину) суспільно небезпечного діяння, тобто конкретного акту її поведінки (вчинку) у формі дії чи бездіяльності; 2) точної відповідності ознак цього діяння ознакам складу кримінального правопорушення, передбаченого відповідною статтею Особливої частини КК України.
За змістом ст. 111 КК України державна зрада полягає в умисному вчиненні громадянином України на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності, обороноздатності, державній, економічній чи інформаційній безпеці України переходу на бік ворога в період збройного конфлікту, шпигунства, надання іноземній державі, іноземній організації або їх представникам допомоги в проведенні підривної діяльності проти України. 
Із суб`єктивної сторони цей злочин характеризується прямим умислом і має таку об`єктивну ознаку, як мета, що полягає саме в заподіянні шкоди суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності, державній, економічній чи інформаційній безпеці України. 
При цьому мотиви й мета, з огляду на диспозицію ст. 111 КК України, не є обов`язковими ознаками суб`єктивної сторони злочину, вони можуть бути різними, а їх встановлення / невстановлення судом загалом не впливає на кваліфікацію діяння за цією статтею (постанови Верховного Суду від 21 серпня 2025 року у справі № 296/723/23, 17 грудня 2025 року у справі № 569/6240/24).
Однією з форм державної зради (ст. 111 КК України) є перехід на бік ворога в період збройного конфлікту. При цьому, у контексті ст.111 КК України це поняття є синонімом поняття "бойова обстановка" в частині безпосереднього застосування військової зброї і техніки військовим супротивником.
Перехід на бік ворога означає, що громадянин України надає безпосередню допомогу державі, з якою Україна на той час перебуває у стані війни або збройного конфлікту, та є закінченим злочином з того моменту, коли громадянин України виконав в інтересах ворога певні дії на шкоду України. У конкретних випадках цей злочин може полягати в добровільному зайнятті посади в незаконних органах влади на окупованих територіях, участь у будь-яких воєнізованих ворожих формуваннях, передачі матеріальних ресурсів збройним формуванням агресора або провадження господарської діяльності у взаємодії з ворогом.
Вчиняючи державну зраду, винний усвідомлює, що він здійснює перехід на бік ворога в період збройного конфлікту, а також воєнного стану і бажає цього.
Формулювання «на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності, обороноздатності, державній, економічній чи інформаційній безпеці України» визначає суб`єктивну спрямованість дій винного, однак не є характеристикою суспільно небезпечних наслідків діяння. Факт заподіяння вказаної шкоди не має значення для кваліфікації діяння за ст. 111 КК України.
Суб`єктом державної зради є громадянин України, суб`єктивну спрямованість злочинних діянь визначає формулювання «на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності, обороноздатності, державній, економічній чи інформаційній безпеці України». Мотиви і мета не є обов`язковими ознаками злочину й можуть бути різними, вони є факультативними ознаками в структурі суб`єктивної сторони цього правопорушення, оскільки не передбачені в диспозиції ст. 111 КК. Склад цього кримінального правопорушення є формальним – для кваліфікації не має значення, чи настали суспільно небезпечні наслідки (наприклад, постанови Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 22 серпня, 26 жовтня 2023 року, 9 квітня 2024 року, справи № 759/4148/17, 757/46325/17-к, 639/1528/22 відповідно).
Тому, з урахуванням проаналізованих доказів, беручи до уваги доведеність факту приналежності ОСОБА_5 до громадянства України, колегія суддів дійшла висновку про наявність складу злочину, передбаченого ч.2 ст.111 КК України, в діях обвинуваченого, позаяк укладення ним контракту із міністерством оборони РФ, внаслідок чого він став військовослужбовцем збройних сил держави-агресора РФ, свідчить про наявність прямого умислу в діях особи, а подальше військове навчання, участь у бойових діях, хоча й незначна за часом, за своїм змістом охоплюються диспозицією ч. 2 ст. 111 КК України, безумовно підтверджують перехід на бік ворога в період збройного конфлікту, в умовах воєнного стану.
Відповідно, дослідивши визначений обсяг доказів та надавши їм належну оцінку, суд вважає, що винуватість ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення (злочину) при вище викладених обставинах повністю доведена, а його дії суд кваліфікує за ч.2 ст.111 КК України, як державна зрада, тобто діяння, умисно вчинене громадянином України на шкоду суверенитетові, територіальній цілісності та недоторканості, обороноздатності, державній, економічній чи інформаційній безпеці України шляхом переходу на бік ворога в період збройного конфлікту, вчинене в умовах воєнного стану.
Суд наголошує, що наведені дії обвинуваченого є усвідомленими, добровільними, вчинені в період воєнного стану, після початку широкомасштабної агресії РФ, що, незалежно від наявності факту настання суспільно небезпечних наслідків власне від дій особи, завдає шкоди суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності, обороноздатності, державній, економічній чи інформаційній безпеці України.
При призначенні покарання обвинуваченому суд враховує такі обставини.
За змістом ч.1 ст.65 КК України суд призначає покарання: у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених ч.2 ст.53 цього Кодексу; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Конституційний Суд України у рішенні від 02.11.2004 №15-рп/2004 зазначив, що: «Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину».
Так, у рішенні ЄСПЛ у справі «Scoppola v. Italy (№2) (Заява №10249/03)» від 17.09.2009, констатовано, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним. Справедливе застосування норм права означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.
Поняття суддівського розсуду або судової дискреції у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи з цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин кримінального провадження, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.
Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції, принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оцінюючі поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (ст.66-67 КК України), визначенні «інші обставини справи» або ж «інші обставини кримінального провадження», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст.75 КК України, тощо; індивідуалізація покарання – конкретизація виду і розміру державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта (постанова Верховного Суду від 30.03.2023 у справі №373/870/22, провадження № 51-4235 км 22).
Так, діяння, передбачене ч.2 ст.111 КК України згідно зі ст.12 КК України віднесено до особливо тяжких злочинів.
Відповідно до ст.66, 67 КК України обставин, які пом`якшують або обтяжують покарання обвинуваченого, судом не встановлено.
Також суд враховує й відомості про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, міцних соціальних зв`язків не має, на утриманні дітей та інших осіб не має, під наглядом лікаря-психіатра та нарколога не перебуває.
Санкцією ч.2 ст.111 КК України передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк п`ятнадцять років або довічне позбавленням волі, з конфіскацією майна.
Відповідно до ч.2,3 ст.59 КК України конфіскація майна встановлюється за тяжкі та особливо тяжкі корисливі злочини, а також за злочини проти основ національної безпеки України та громадської безпеки незалежно від ступеня їх тяжкості і може бути призначена лише у випадках, спеціально передбачених в Особливій частині цього Кодексу. Перелік майна, що не підлягає конфіскації, визначається законом України.
Тому за результатами розгляду справи, беручи до уваги тяжкість та фактичні обставини вчиненого правопорушення, вищенаведені чинники, форму вини, незначну за тривалістю участь обвинуваченого у військових діях, суд вважає за необхідне призначити покарання обвинуваченому у виді позбавлення волі відповідно до санкції ч.2 ст.111 КК України, на строк п`ятнадцять років, що відповідає загальним засадам призначення покарання, із конфіскацією всього приналежного йому на праві власності майна. Підстав для застосування довічного позбавлення волі судом в даному випадку не встановлено.
Визначене покарання є необхідним й достатнім для виправлення особи та попередження нових кримінальних правопорушень, тобто, відповідає меті, передбаченій ст.50 КК України, із дотриманням принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Таке покарання, на переконання суду, перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.
Нормативних підстав для застосування приписів ст. 69, 75, 76 КК України судом не встановлено.
Заходи забезпечення кримінального провадження, які підлягають розгляду судом під час ухвалення вироку, не застосовувались, зокрема, запобіжний захід не обирався. Прокурором клопотань про застосування запобіжного заходу до суду не скеровано, а судом не встановлено підстав для ухвалення відповідного процесуального рішення.
Відповідно, строк відбуття покарання ОСОБА_5 слід рахувати з моменту приведення вироку до виконання, тобто з моменту фактичного затримання особи.
Процесуальні витрати у даному провадженні відсутні.
Питання щодо речових доказів суд розглядає у відповідності до приписів ст.100 КПК України.
Керуючись ст. 2, 7, 17, 84-86, 89, 91-95, 98-100, 131, 223, 279-2, 279-5, 323, 349, 367-371, 373-374, 376, 392, 394, 395, 615 КПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Визнати ОСОБА_5 винуватим у пред`явленому йому обвинуваченні у скоєнні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч.2 ст.111 КК України, та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 15 (п`ятнадцять) років з конфіскацією всього належного йому на праві власності майна.
Строк відбування покарання ОСОБА_5 обраховувати з моменту приведення вироку до виконання, тобто з моменту фактичного затримання особи.
Речові докази – копії паспортів громадянина України та громадянина РФ на ім?я ОСОБА_5 , відомості, наявні в Державному реєстрі виборців, - на флеш-носії та в паперовому вигляді, - залишити в матеріалах справи.
Вирок може бути оскаржений до Запорізького апеляційного суду шляхом подання через Шевченківський районний суд м.Запоріжжя апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а для особи, яка перебуває під вартою - з моменту вручення їй копії судового рішення.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.
Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку суду.
Роз`яснити, що обвинувачений, захисник мають право подати клопотання про помилування, ознайомитися із журналом судового засідання і подати на нього письмові зауваження.
Копію вироку після його проголошення негайно вручити прокурору, захиснику та іншим учасникам справи в разі їх присутності під час проголошення вироку.
Посилання на текст вироку суду після його проголошення опублікувати у засобі масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження, на офіційному веб-сайті суду.
Відповідно до ч.15 ст.615 КПК України в умовах дії воєнного стану після складання та підписання повного тексту вироку проголосити його резолютивну частину з обов`язковим врученням (надісланням) учасникам судового провадження повного тексту вироку в день його проголошення.

Головуючий суддя:         ОСОБА_1 
Судді:          ОСОБА_2 
ОСОБА_3