В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа № 338/777/25
26 лютого 2026 року селище Богородчани
Богородчанський районний суд Івано-Франківської області в складі головуючого судді ОСОБА_1 , секретаря судового засідання ОСОБА_2 
за участю: прокурора ОСОБА_3 , обвинуваченого ОСОБА_4 , його захисника адвоката ОСОБА_5 розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду селища Богородчани обвинувальний акт у кримінальному провадженню, відомості про яке були внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12025091120000047  від 04 квітня 2025 року, за обвинуваченням ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, із середньою-спеціальною освітою, не працюючого, не одруженого, перебуває на обліку військовозобов`язаних ІНФОРМАЦІЯ_2 , раніше неодноразово судимого, а саме:
04.07.2012 року Івано-Франківським міським судом за ст. 185 ч. 3, 69, 309 ч.1, 389 ч.2, 70 ч.1 КК України до 1 року 3 місяців 21 дня позбавлення волі;
16.04.2015 року Івано-Франківським міським судом за ст. 301 ч. 2, 300 ч. 2, 70 КК України до покарання у виді штрафу в розмірі 1870 грн та додаткового покарання у виді конфіскації майна;
11.06.2020 року Івано-Франківським міським судом за ст. 186 ч. 1 КК України до покарання у виді 200 годин громадських робіт;
20.11.2020 року Івано-Франківським міським судом за ст. 389 ч. 2 КК України до покарання у виді 4 місяців 10 днів арешту;
03.04.2025 року Івано-Франківським міським судом за ст. 309 ч. 1 КК України до покарання у виді 17 000 грн штрафу, 
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 4 статті 185 КК України, 

в с т а н о в и в :

ОСОБА_4 , будучи неодноразово засудженим за вчинення злочинів, в тому числі і проти власності, востаннє вироком Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 20 листопада 2020 року за ч. 2 ст. 389 КК України до покарання у виді 4 місяців 10 днів арешту, а також 03 квітня 2025 року Івано-Франківським міським судом Івано-Франківської області за ч.1 ст. 309 КК України до покарання у виді штрафу в розмірі 1000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян , що становить 17 000 грн, на шлях виправлення не став, належних висновків для себе не зробив та повторно вчинив в умовах воєнного стану, який введено на підставі Указу Президента України № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року та діє по цей час, умисний корисливий злочин. 
Так, 13 березня 2025 року, близько 14 години 30 хвилин, ОСОБА_4 , перебуваючи по вул. Шевченка в селищі Богородчани Івано-Франківської ТГ у під`їзді № 1 будинку № 63, у коридорі загального користування побачив залишений ОСОБА_6 велосипед, який вирішив таємно викрасти.
Реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на таємне викрадення чужого майна, ОСОБА_4 , скориставшись тим, що за його діями ніхто спостерігає, діючи умисно, повторно, з корисливих спонукань та з метою особистого незаконного збагачення, в умовах воєнного стану, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, а також усвідомлюючи, що даний велосипед належить комусь із місцевих жителів будинку та розуміючи, що ця особа може повернутись за виявленою ним річчю, щоб поновити контроль над своїм майном, із приміщення коридору першого поверху під`їзду № 1 вказаного будинку таємно викрав належний ОСОБА_6 гірський велосипед марки «Unicorn colibry», вартістю 6 450 гривень.
На викраденому велосипеді ОСОБА_4 покинув місце вчинення кримінального правопорушення та в подальшому розпорядився ним на власний розсуд, спричинивши потерпілому ОСОБА_6 майнової шкоди на вказану суму.
У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 свою вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, визнав повністю за обставин, викладених в обвинувальному акті, які підтвердив у повному обсязі, погодившись із правовою кваліфікацією своїх дій.
Суду пояснив, що 13 березня 2025 року, у денний час, він автостопом прибув із с. Нивочин до селища Богородчани. Грошових коштів при собі не мав. На автовокзалі звернувся до водія маршрутного таксі сполученням Богородчани - Івано-Франківськ із проханням безкоштовно перевезти його до м. Івано-Франківська, однак отримав відмову. Після цього він пішов у напрямку прилеглих до автовокзалу багатоквартирних будинків. У під`їзді одного з будинків побачив залишений без нагляду велосипед. Усвідомлюючи, що зазначене майно йому не належить та перебуває у володінні іншої особи, він вирішив його таємно викрасти з метою подальшого використання для власних потреб. Скориставшись тим, що за його діями ніхто не спостерігає, він вивів велосипед із під`їзду та поїхав на ньому у напрямку м. Івано-Франківська. Дорогою пробив колесо, у зв`язку з чим залишив та сховав велосипед у лісосмузі. Надалі обвинувачений добровільно повідомив працівникам поліції про місце знаходження викраденого майна та видав його. Велосипед було повернуто потерпілому. ОСОБА_4 зазначив, що у вчиненому щиро кається, шкодує про скоєне, визнає протиправність своїх дій та просив суд суворо його не карати.
Суд переконався, що показання обвинуваченого є послідовними, логічними, а тому не викликають сумніву щодо правильності розуміння обвинуваченим змісту обставин вчиненого ним діяння, добровільності та істинності його позиції.
Інші учасники судового провадження не оскаржують фактичних обставин кримінального провадження.
Крім того, судом встановлено, що учасники судового розгляду правильно розуміють зміст цих обставин, а тому не має сумніву в добровільності їх позиції, роз`яснивши, що в такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.
Суд, з огляду на викладене, визнає недоцільним дослідження доказів стосовно тих фактичних обставин кримінального провадження, які ніким не оспорюються, що узгоджується з положеннями ч. 3 ст. 349 КПК України, обмеживши обсяг досліджуваних доказів, допитом обвинуваченого, дослідженням матеріалів кримінального провадження, щодо визначення долі речових доказів, матеріалів, які характеризують особу обвинуваченого та судових витрат. 
Суд вважає доведеною винуватість обвинуваченого ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.4 ст. 185 КК України та кваліфікує його дії, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене повторно, в умовах воєнного стану. 
Судом встановлено, що ОСОБА_4 скоїв кримінальне правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України, класифікуються, як тяжкий злочин.
При цьому враховує, що обвинувачений раніше неодноразово судимий, не працює, за місцем проживання характеризується негативно, не одружений, , військовозобов`язаний. 
Згідно висновку судово-психіатричного експерта №174/2025 від 23 травня 2025 року, ОСОБА_4 психічними розладами не страждає і не страждав. На період часу що відноситься до інкримінованих йому протиправних дій, виявляє ознаки РПП внаслідок вживання опіноїдів, стан синдром залежності, що згідно МКХ-10 F11.2. На період, що відноситься до інкримінованого йому злочину перебував та перебуває на даний час у стані у якому міг усвідомлювати свої дії та керувати ними. Застосування примусових заходів медичного характеру не потребує. 
Суд, призначаючи ОСОБА_4 вид та міру покарання, виходить із встановленої ст. 50 КК України, його мети кари, виправлення та запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень, заснованої на вимогах виваженості та справедливості, при цьому враховує визначені ст. 65 КК України загальні засади призначення покарання стосовно обставин цієї справи, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи обвинуваченого, обставин, що пом`якшують покарання та відсутності обставин, що обтяжують покарання. 
Обставинами, які пом`якшують покарання ОСОБА_4 , відповідно до ст. 66 КК України суд визнає щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення.
Обставиною, що обтяжує покарання відповідно до ст. 67 КК України, є рецидиви злочинів.
Отже, з урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що необхідним і достатнім для виправлення й попередження вчинення обвинуваченим нових кримінальних правопорушень буде покарання у виді позбавлення волі в межах санкції статті, за якою кваліфіковано його дії та визначити остаточну міру покарання із застосуванням положень ч.4 ст. 70, ч.2 72 КК України, з подальшим звільненням ОСОБА_4 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України та покладенням на нього обов`язків, передбачених п.1,2 ч.1 ст. 76 КК України.
Вирішуючи можливість звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням, суд виходив із положень ст. 75 КК України, відповідно до якої особа може бути звільнена від відбування покарання, якщо суд, врахувавши тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість її виправлення без реального відбування покарання.
Так, незважаючи на наявність у ОСОБА_4 попередніх судимостей та рецидиву злочинів, суд бере до уваги конкретні обставини вчиненого кримінального правопорушення. Предметом посягання було майно невеликої вартості, насильство чи інші суспільно небезпечні способи впливу на потерпілого не застосовувалися, шкода фактично усунута, оскільки викрадений велосипед повернуто власнику. Обвинувачений добровільно повідомив про місце знаходження викраденого майна, чим сприяв розкриттю кримінального правопорушення.
Суд також враховує щире каяття обвинуваченого, повне визнання вини, відсутність заперечень щодо фактичних обставин справи, його процесуальну поведінку під час судового розгляду, що свідчить про усвідомлення ним протиправності вчиненого та критичне ставлення до своїх дій. Дані обставини у своїй сукупності істотно знижують ступінь суспільної небезпечності особи порівняно з типовими проявами злочинів даної категорії.
Суд виходить із того, що мета покарання, визначена ст. 50 КК України, полягає не лише в карі, а й у виправленні особи та запобіганні вчиненню нових кримінальних правопорушень. У конкретному випадку суд дійшов переконання, що ізоляція ОСОБА_4 від суспільства не є єдиним та необхідним засобом досягнення цієї мети, а контроль з боку уповноваженого органу з питань пробації в поєднанні з покладеними на нього обов`язками є достатнім заходом впливу.
Окрім цього, суд враховує, що попередній вирок від 03 квітня 2025 року передбачає покарання у виді штрафу, який підлягає самостійному виконанню, що саме по собі створює для обвинуваченого додаткові правові наслідки та дисциплінуючий вплив. Таким чином, сукупність призначеного покарання та встановлення іспитового строку забезпечує баланс між принципами справедливості, індивідуалізації покарання та превенції.
З огляду на наведене, суд приходить до висновку, що існують правові підстави для застосування до ОСОБА_4 положень ст. 75 КК України та звільнення його від відбування призначеного покарання з випробуванням із покладенням передбачених законом обов`язків.
Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлявся.
У кримінальному провадженні заходи забезпечення кримінального провадження не застосовувались. 
Питання про долю речових доказів слід вирішити відповідно до вимог ст. 100 КПК України.
Судові витрати на залучення експерта, по проведенню судової товарознавчої експертизи, відповідно до ч. 2 ст. 124 КПК України покласти на обвинуваченого ОСОБА_4 .

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 368, 370, 374, 376, 394, 395 КПК України, суд

у х в а л и в :

ОСОБА_4 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення ч.4 ст. 185 КК України, та призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років.
На підставі ч.4 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень, до покарання, призначеного ОСОБА_4 за цим вироком, повністю приєднати невідбуте покарання за попереднім вироком Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 03 квітня 2025 року у виді штрафу у розмірі одна тисяча неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що у грошовому виразі становить сімнадцять тисяч гривень. Визначити остаточне покарання ОСОБА_4 за сукупністю злочинів - позбавлення волі на строк п`ять років та штраф в розмірі одна тисяча неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що у грошовому виразі становить сімнадцять тисяч гривень, який відповідно до вимог ч.3 ст.72 КК України виконувати самостійно.
На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_4 від відбування призначеного покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років, якщо він протягом 2 (двох) років іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього обов`язки.
На підставі п. п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_4 наступні обов`язки:
- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;
-повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання/роботи.
Речові докази по справі: 
1)Вилучений під час огляду місця події 04 квітня 2025 року гірський велосипед марки «Unicorn colibry», який перебуває на відповідальному зберіганню у потерпілого ОСОБА_6 , відповідно до його заяви від 19 квітня 2025 року  - залишити потерпілому, як власнику. 
2) Цифровий носій інформації - оптичний диск із відеозаписами із камер відеоспостереження «Безпечне місто», що розміщені неподалік зупинки громадського транспорту на будинку №49 по вулиці Шевченка у селищі Богородчани - зберігати у матеріалах кримінального провадження.
Стягнути з ОСОБА_4 на користь держави витрати на залучення експерта по проведенню судової експертизи ( висновок №СЕ-19/109-25/5789-ТВ від 09 квітня 2025 року)  у кримінальному провадженні у розмірі 1989 (одна тисяча дев`ятсот вісімдесят дев`ять) грн. 75 коп. 
Вирок, якщо інше не передбачено КПК України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.
Судове рішення суду першої інстанції не може бути оскаржене в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду й дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень ч. 3 ст. 349 КПК України.
Апеляційна скарга може бути подана на вирок протягом 30 (тридцяти) днів із дня його проголошення до Івано-Франківського апеляційного суду.
Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Обвинуваченому та прокурору копія вироку вручається негайно після його проголошення. Учаснику судового провадження, який не був присутнім у судовому засіданні, копія судового рішення надсилається не пізніше наступного дня після ухвалення.

Суддя