ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2026 року	м. Одеса	Справа № 916/3214/25	
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Філінюк І.Г.
суддів: Аленіна О.Ю., Принцевської Н.М. 

секретар судового засідання – Чеголя Є.О. 
за участю:
ТОВ «ЗА-ЛЕКС» - адвокат Устимчик М.В.
Керівник ТОВ «ЗА-ЛЕКС» - Земляков О.А.
ТОВ «ІНФОКС» в особі філії «Інфоксводоканал» - адвокат Гудима Т.П. 

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ІНФОКС»
на рішення Господарського суду Одеської області від 03.12.2025 
по справі №916/3214/25 
за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «ЗА-ЛЕКС»
до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «ІНФОКС» в особі філії «Інфоксводоканал» Товариства з обмеженою відповідальністю «ІНФОКС»
про визнання укладеним договору

суддя суду першої інстанції – Д`яченко Т.Г. 
місце винесення рішення: м. Одеса, Господарський суд Одеської області, пр.-т Шевченка, 29,
повний текст рішення складено та підписано: 03.12.2025 року 

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «ЗА-ЛЕКС» звернулося до Господарського суду Одеської області із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ІНФОКС» в особі філії «Інфоксводоканал» Товариства з обмеженою відповідальністю «ІНФОКС» про визнання укладеним договору про надання послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення між Товариством з обмеженою відповідальністю «ЗА-ЛЕКС» та Філією «Інфоксводоканал» Товариства з обмеженою відповідальністю «Інфокс» в редакції Типового договору з власником (користувачем) будівлі (приміщення у будівлі) про надання послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення.
Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначає про те, що Товариство з обмеженою відповідальністю «ЗА-ЛЕКС» набуло право власності на нежитлове приміщення, що знаходиться за адресою: м. Одеса, вул. Мала Арнаутська, буд. 1.
Одразу, після набуття права власності, 01 жовтня 2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю «ЗА-ЛЕКС» звернулось до філії «Інфоксводоканал» Товариства з обмеженою відповідальністю «Інфокс» з заявою про укладення договору на водопостачання та водовідведення приміщення за адресою: м. Одеса, вул. Мала Арнаутська, буд. 1. Однак, філія «Інфоксводоканал» Товариства з обмеженою відповідальністю «Інфокс» надала відповідь листом від 13.11.2024, № 5765ВК-01 де зазначила, що для завершення процедури переукладення договору про надання послуг централізованого водопостачання та централізованого водовідведення Товариства з обмеженою відповідальністю «ЗА-ЛЕКС» необхідно надати існуючі технічні умови та узгоджену проектно-технічну документацію на підставі яких раніше було здійснено приєднання до мереж водопостачання та водовідведення приміщення за адресою: м. Одеса, вул. Мала Арнаутська, буд. 1.
Також, позивач в позові зазначає про те, що на лист від 13.11.2024, № 5765ВК-01 Товариство з обмеженою відповідальністю «ЗА-ЛЕКС» звернулось до філії «Інфоксводоканал» Товариства з обмеженою відповідальністю «Інфокс» з Вимогою про укладення договору від 02.12.2024, де повідомило, що вимога останнього надати існуючі технічні умови та узгоджену проектно-технічну документацію є абсолютно безпідставною та такою, що не ґрунтується на нормах чинного законодавства.
Рішенням Господарського суду Одеської області від 03.12.2025 позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «ЗА-ЛЕКС» – задоволено повністю.
Визнано укладеним договір про надання послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення між Товариством з обмеженою відповідальністю «ЗА-ЛЕКС» та Філією «Інфоксводоканал» Товариства з обмеженою відповідальністю «Інфокс» в редакції Типового договору з власником (користувачем) будівлі (приміщення у будівлі) про надання послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення.
Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Інфокс» в особі філії «Інфоксводоканал» Товариства з обмеженою відповідальністю «Інфокс» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ЗА-ЛЕКС» витрати по сплаті судового збору у розмірі 2422, 40 грн. 
Обґрунтування судового рішення. 
В мотивах прийнятого судового рішення, суд першої інстанції прийшов до висновку, що позивач звернувся до суду із обґрунтованим позовом та обрав належний спосіб захисту його права, а відтак його вимога про визнання договору укладеним підлягає до задоволення.
Не погодившись із вказаним судовим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю «ІНФОКС» звернулося до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права просить скасувати рішення Господарського суду Одеської області від 03 грудня 2025 року у справі № 916/3214/25 та прийняти нове рішення у справі, яким відмовити повністю у задоволенні позовної заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «ЗА-ЛЕКС» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Інфокс» в особі філії «Інфоксводоканал» про визнання укладеним договору. 
Узагальнені доводи апеляційної скарги. 
Зокрема, скаржник в апеляційній скарзі зазначає про те, що приймаючи оскаржуване рішення Господарський суд Одеської області в його основу поклав те, що запропонована відповідачу редакція договору повністю відповідає Типовому договору з індивідуальним споживачем будівлі, приміщення якої є самостійними об`єктами нерухомого майна, затвердженому Постановою Кабінет Міністрів України від 05.07.2019р. №690. Разом з тим, зазначеною Постановою також були затверджені Правила надання послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення (надалі – Правила №690).
Проте, з такими висновками суду першої інстанції скаржник не погоджується та зазначає, що у спорі, що виник при укладанні договору, посилання на поданий позивачем проект договору не спростовує необхідності в позові в обов`язковому порядку вказувати позовні вимоги та рішення суду, яке суд на думку позивача має прийняти, з викладенням умов усього договору, якщо інша сторона взагалі відмовляється від укладення відповідного договору.
Однак, скаржник вважає, що вищевказані обставини суд першої інстанції під час ухвалення рішення не врахував. 
Зокрема, приймаючи оскаржуване судове рішення в резолютивній частині рішення суд визнав укладеним договір про надання послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення між ТОВ «ЗА-ЛЕКС» та філією «Інфоксводоканал» ТОВ «Інфокс» в редакції Типового договору з власником (користувачем) будівлі (приміщення у будівлі) про надання послуг з централізованого водопостачання та водовідведення без жодних посилань на проект договору, що наданий відповідачу позивачем та без викладення умов такого договору. 
Між іншим, на думку скаржника Типовий договір, в редакції якого визнано договір укладеним між сторонами за рішенням суду від 03.12.2025 року, містить у собі безліч порожніх полів (інформація про споживача, об`єкт водокористування, наявність приладів обліку, термін надання інформації про спожиті послуги, розмір тарифів тощо), які потребують вірного заповнення та прописування, конкретизації умов. В судовому рішенні по справі судом зазначається, що у переддоговірному спорі, який виник щодо договору, укладення якого є обов`язковим в силу закону, фактично судовим рішенням утверджуються права та обов`язки для сторін цього договору , зміст яких є обов`язковим у силу вимог закону, або такі, що погоджені сторонами, та днем укладення договору є день набрання чинності рішення суду. 
Таким чином, відсутність посилання на проект договору надісланий позивачем (який, до речі, також заповнений не у повному обсязі) та/або відсутність викладення повного тексту договору у резолютивній частині рішення свідчить про порушення судом норм процесуального законодавства, і як наслідок прийняття незаконного та необґрунтованого рішення по справі та неможливість в подальшому реалізувати зазначений договір та гарантувати належне виконання зобов`язань через невизначеність усіх належних умов.
Позиція інших учасників провадження у справі. 
23.01.2026 до Південно-західного апеляційного господарського суду від Товариства з обмеженою відповідальністю «ЗА-ЛЕКС» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просить залишити апеляційну скаргу ТОВ «ІНФОКС» без задоволення, а рішення Господарського суду Одеської області від 03.12.2025 по справі №916/3214/25 – без змін та здійснити розподіл судових витрат
Процесуальний рух справи в суді апеляційної інстанції. 
23.12.2025 до Південно-західного апеляційного господарського суду надійшла апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «ІНФОКС» на рішення Господарського суду Одеської області від 03.12.2025 по справі №916/3214/25.
Автоматизованою системою документообігу суду для розгляду справи було визначено колегію суддів у складі: головуючого судді – Філінюк І.Г. судді Аленін О.Ю., Принцевська Н.М., що підтверджується протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23.12.2025.
На момент надходження апеляційної скарги матеріали справи №916/3214/25 на адресу Південно-західного апеляційного господарського суду не надходили. 
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 24.12.2025 доручено Господарському суду Одеської області невідкладно надіслати матеріали справи №916/3214/25 на адресу Південно-західного апеляційного господарського суду.
Відкладено вирішення питання щодо можливості відкриття, повернення, залишення без руху або відмови у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «ІНФОКС» на рішення Господарського суду Одеської області від 03.12.2025 по справі №916/3214/25 до надходження матеріалів справи з суду першої інстанції. 
30.12.2025 матеріали справи №916/3214/25 надійшли на адресу Південно-західного апеляційного господарського суду. 
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 13.01.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «ІНФОКС» на рішення Господарського суду Одеської області від 03.12.2025 по справі №916/3214/25.
Призначено розгляд апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «ІНФОКС» на рішення Господарського суду Одеської області від 03.12.2025 по справі №916/3214/25 на 17.03.2026 о 14:30 год.
У зв`язку з участю у підготовці НШСУ для підтримання кваліфікації суддів апеляційних господарських судів судді-члена колегії Принцевської Н.М. з 16.03.2026 по 20.03.2026, відповідно до наказу голови суду від 03.03.2026 №30-в, судове засідання за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «ІНФОКС» на рішення Господарського суду Одеської області від 03.12.2025 по справі №916/3214/25, яке було призначене на 17.03.2026 о 14:30 год. не відбулося. 
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 09.03.2026 повідомлено учасників справи, про те, що розгляд справи №916/3214/25 відбудеться 31.03.2026 о 15:00 год. 
В судовому засіданні 31.03.2026 представник ТОВ «ІНФОКС» в особі філії «Інфоксводоканал» доводи та вимоги апеляційної скарги підтримав.
Представники Товариства з обмеженою відповідальністю «ЗА-ЛЕКС» заперечували щодо задоволення апеляційної скарги, просили рішення Господарського суду Одеської області від 03.12.2025 по справі №916/3214/25 залишити без змін.
Відповідно до ст. 240 ГПК України у судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини постанови. 
Статтею 269 ГПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Перевіривши повноту встановлення господарським судом обставин справи та докази по справі на їх підтвердження, їх юридичну оцінку, а також доводи апеляційної скарги в межах вимог, передбачених статтею 269 ГПК України, колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду встановила наступне.
Фактичні обставини справи встановлені судом першої інстанції.
В обґрунтування поданого позову, позивачем було зазначено суду, що Товариство з обмеженою відповідальністю «ЗА-ЛЕКС» набуло право власності на нежитлове приміщення, що знаходиться за адресою: м. Одеса, вул. Мала Арнаутська, буд. 1.
01 жовтня 2024 Товариство з обмеженою відповідальністю «ЗА-ЛЕКС» звернулось до філії «Інфоксводоканал» Товариства з обмеженою відповідальністю «Інфокс» (вх. №9325/03-97 від 01.10.2024) з заявою про укладення договору на водопостачання та водовідведення приміщення за адресою: м. Одеса, вул. Мала Арнаутська, буд. 1.
За поясненнями позивача, на вищевказану заяву філії «Інфоксводоканал» Товариства з обмеженою відповідальністю «Інфокс» надав відповідь листом від 13.11.2024, № 5765ВК-01 де зазначив, що для завершення процедури переукладення договору про надання послуг централізованого водопостачання та централізованого водовідведення Товариства з обмеженою відповідальністю «ЗА-ЛЕКС» необхідно надати існуючі технічні умови та узгоджену проектно-технічну документацію на підставі яких раніше було здійснено приєднання до мереж водопостачання та водовідведення приміщення за адресою: м. Одеса, вул. Мала Арнаутська, буд. 1.
На лист від 13.11.2024, № 5765ВК-01 Товариство з обмеженою відповідальністю «ЗА-ЛЕКС» звернулось до філії «Інфоксводоканал» Товариства з обмеженою відповідальністю «Інфокс» з Вимогою про укладення договору від 02.12.2024, де повідомило, що вимога останнього надати існуючі технічні умови та узгоджену проектно-технічну документацію є абсолютно безпідставною та такою, що не ґрунтується на нормах чинного законодавства.
За посиланням позивача, жодна норма чинного законодавства не містить вимоги щодо надання технічних умов та проектно-технічної документації для переукладення договору на централізоване водопостачання та водовідведення з новим власником об`єкту нерухомого майна, який уже приєднаний до мереж централізованого водопостачання та водовідведення.
Як вказує позивач, відповідно до ч. 1 розділу 3 Правил користування системами централізованого питного водопостачання та централізованого водовідведення в населених пунктах України, затверджених Наказом Міністерства з питань житловокомунального господарства України 27 червня 2008 року № 190 (надалі – Правила), приєднання до систем централізованого питного водопостачання та централізованого водовідведення здійснюється відповідно до технічних умов. Окрім того, Додаток 2 до Правил, який визначає форму Технічних умов має назву – «Технічні умови на приєднання до систем централізованого питного водопостачання та централізованого водовідведення».
Позивачем було зазначено суду, що технічні умови вимагаються лише для приєднання до систем централізованого водопостачання та водовідведення; по-третє, відповідно до ч. 7 ст. 30 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» технічні умови є чинними до завершення будівництва об`єкта незалежно від зміни замовника або підприємства, установи та організації, які надали такі технічні умови. Зміни до технічних умов можуть вноситися тільки за згодою замовника. Отже технічні умови є чинними виключно до завершення будівництва об`єкта.
Позивачем було звернуто увагу суду та зазначено, що оскільки відповідач є правонаступником Комунального підприємства «Одесводоканал», у його розпорядженні мають перебувати технічні умови на приєднання до систем централізованого питного водопостачання та централізованого водовідведення приміщення за адресою: м. Одеса, вул. Мала Арнаутська, буд. 1, виготовлені станом на введення вказаного об`єкту в експлуатацію.
Як було зазначено суду позивачем, він 05.02.2025 звернувся до Філії «Інфоксводоканал» Товариства з обмеженою відповідальністю «Інфокс» з заявою про укладення договору на централізоване водопостачання та водовідведення за адресою: м.Одеса, вул. Мала Арнаутська, буд. 1, до якої було долучено 2 примірники Типового договору з власником (користувачем) будівлі (приміщення у будівлі) про надання послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення, підписаний зі сторони позивача та вимогою підписати вищевказаний договір та надіслати один примірник.
Таким чином, в зв`язку із тим, що відповідач одержала від позивача проект договору, підписаний з його сторони, та протягом 30 днів після отримання проекту договору він не повідомив про свою відмову від укладання договору, з урахуванням приписів ч. 4 ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» договір між сторонами, як зазначає позивач, вважається укладеним в редакції Типового договору з власником (користувачем) будівлі (приміщення у будівлі) про надання послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення.
Надаючи відзив, відповідачем було зазначено суду, що згідно вказаних листів відповідач повідомив про свою відмову від укладення договору в запропонованій позивачем редакції, зокрема, у зв`язку з недосягненням згоди по усім істотним умовам договору. 
Відповідачем було зазначено суду, що помилковим є твердження позивача про те, що технічні умови вимагаються лише для приєднання до систем централізованого водопостачання та водовідведення. 
За посиланням відповідача, зміна власника приміщення тягне за собою зміни в цільовому призначені вказаного об`єкту водокористування та, відповідно, до змін обсягів спожитої води та скидів стічних вод. В зв`язку з цим вимоги відповідача щодо необхідності встановлення обсягів послуг, які у разі укладення договору, він зобов`язаний надавати позивачу, відповідають вимогам законодавства.
Отже, з боку відповідача, як він зазначав суду, відсутнє будь-яке порушення прав та законних інтересів позивача. 
Також, на думку відповідача, вимога, щодо встановлення певних фактів не може бути самостійним предметом розгляду у господарському суді, оскільки до повноважень останнього не належить встановлення фактів, що мають юридичне значення. Господарські суди розглядають справи за позовами, в основі яких правова вимога – спір про право, що виникає з матеріальних правовідносин. Захист майнового чи немайнового права чи законного інтересу відбувається шляхом прийняття рішення про примусове виконання відповідачем певних дій або зобов`язання утриматись від їх вчинення. Відповідний правовий висновок наведений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2018 у справі №905/1926/16.
Враховуючи все вищевикладене, керуючись ст. 42, 165, ч. 1 ст. 231 ГПК України, відповідач просив суд закрити провадження у справі №916/3214/25.
Надаючи відповідь на відзив, позивачем було зазначено суду, що належних та допустимих доказів відправлення відповідачем позивачу листа, відповідачем до суду не надано та відповідач визнає, що технічні умови вимагаються або при приєднанні до систем водопостачання та водовідведення або при зміні обсягів спожитої води та скидів стічних вод.
Позивачем було зазначено суду, що ним у заяві про укладення договору, чітко зазначено, що він не планує збільшення обсягів водоспоживання та/або не потребує реконструкції систем централізованого водопостачання та водовідведення.
Надаючи заперечення, відповідачем було зазначено суду, що він не ухилявся від укладення договору з новим власником приміщення яким є позивач. Проте, для досягнення згоди по усім істотним умовам договору необхідно було надати ряд документів, які позивач відмовлявся надавати, зокрема, для визначення обсягів (лімітів) питного водопостачання. Твердження позивача, що він не планує збільшення обсягів водоспоживання не підтверджене жодним доказом. Неможливо без додаткових документів взагалі встановити який обсяг послуг потребує щомісяця позивач, оскільки зміна власника приміщення тягне за собою до змін в цільовому призначені приміщення саме як об`єкту водокористування, а відповідно, і до змін обсягів послуг, які зобов`язується надавати за умовами договору відповідач. Тобто без чіткого встановлення обсягів і меж надання послуг, відповідач не може гарантувати належне виконання своїх зобов`язань за договором. 
Надаючи додаткові пояснення, позивачем було зазначено суду, що він звернувся до відповідача з пропозицію укласти договір, надавши його підписаним зі своє сторони у двох примірниках, у повній відповідності з Типовим договором з власником (користувачем) будівлі (приміщення у будівлі) про надання послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 5 липня 2019 р. № 690 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 2 лютого 2022 р. № 85), від якого сторони не можуть відступати, а одностороння зміна окремих умов не передбачена чинним законодавством. 
Джерела права та позиція Піденно – західного апеляційного господарського суду. 
Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.
Вказаний вище підхід є загальним і може застосовуватись при розгляді будь-яких категорій спорів, оскільки не доведеність порушення прав, за захистом яких було пред`явлено позов у будь-якому випадку є підставою для відмови у його задоволенні.
Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист – це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.
Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду (частина перша статті 16 Цивільного кодексу України).
Статтею 16 Цивільного кодексу України не передбачено такого способу судового захисту, як “визнання договору укладеним”, проте предмет спору у цій справі відповідає способам захисту, передбаченими вказаними статтями з огляду на наступне.
Виходячи із загальних засад цивільного законодавства та судочинства, права особи на захист у суді порушених або невизнаних прав, меж здійснення особою цивільних прав і виконання цивільних обов`язків (ст. ст. 3, 6, 12 - 15, 20 Цивільного кодексу України) у разі ухилення сторони від підписання договору, який відповідає усім передбаченим законодавством вимогам, таке право підлягає захисту судом на підставі п. 1 ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України саме шляхом визнання договору укладеним на умовах, визначених стороною. Такий спосіб захисту є належним, оскільки максимально ефективно поновлює порушене право заявника та вбезпечує таке право від майбутніх порушень.
Суд звертає увагу на те, що у постанові від 05.06.2018 у справі №338/180/17 Велика Палати Верховного Суду вказала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.
Близька за змістом правова позиція щодо належності способу захисту у вигляді “визнання договору укладеним” викладена у постанові Верховного Суду від 11.12.2019 у справі № 909/324/19.
Отже, на спростування доводів відповідача, суд зазначає, що у даному випадку, в силу правовідносин, що склались між сторонами, позивачем доведено та обґрунтовано суду, що обраний спосіб захисту може призвести до захисту його порушених майнових прав.
Судова колегія зазначає, що Відповідно до висновків Верховного Суду щодо застосування статті 187 Господарського кодексу України, викладених у постанові об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського від 25 травня 2018 року у справі № 61/341, переддоговірним є спір, який виникає у разі, якщо сторона ухиляється або відмовляється від укладення договору в цілому або не погоджує окремі його умови. При цьому, передати переддоговірний спір на вирішення суду можливо лише тоді, коли хоча б одна із сторін є зобов`язаною його укласти через пряму вказівку закону, або на підставі обов`язкового для виконання акта планування. В інших випадках спір про укладення договору чи з умов договору може бути розглянутий господарським судом тільки за взаємною згодою сторін або якщо сторони зв`язані зобов`язанням укласти договір на підставі існуючого між ними попереднього договору.
Суд вправі задовольнити позов про зобов`язання укласти договір лише у разі, якщо встановить наявність правовідносин, зважаючи на які, сторони зобов`язані укласти договір, але одна зі сторін ухилилася від цього. При цьому, має бути доведено і наявність прямого законодавчого обов`язку відповідача щодо укладення договору з позивачем.
Так, з 28.08.2025 втратив чинність Господарський кодекс України, але на час звернення позивача з позовом він був чинний.
Примусовий порядок укладання господарських договорів за рішенням суду регулюється ст. 187 Господарського кодексу України та ст. 648 Цивільного кодексу України.
Відповідно до ст. 187 Господарського кодексу України спори, що виникають при укладанні господарських договорів за державним замовленням, або договорів, укладення яких є обов`язковим на підставі закону та в інших випадках, встановлених законом, розглядаються судом. Інші переддоговірні спори можуть бути предметом розгляду суду у разі якщо це передбачено угодою сторін або якщо сторони зобов`язані укласти певний господарський договір на підставі укладеного між ними попереднього договору. День набрання чинності рішенням суду, яким вирішено питання щодо переддоговірного спору, вважається днем укладення відповідного господарського договору, якщо рішенням суду не визначено інше.
Зі змісту зазначеної статті вбачається, що переддоговірним є спір, який виникає у разі, якщо сторона ухиляється або відмовляється від укладення договору в цілому або не погоджує окремі його умови. При цьому передати переддоговірний спір на вирішення суду можливо лише тоді, коли хоча б одна із сторін є зобов`язаною його укласти через пряму вказівку закону, або на підставі обов`язкового для виконання акта планування. В інших випадках спір про укладення договору чи з умов договору може бути розглянутий господарським судом тільки за взаємною згодою сторін або якщо сторони зв`язані зобов`язанням укласти договір на підставі існуючого між ними попереднього договору. У разі вирішення судом переддоговірного спору з дотриманням вказаних вимог днем укладення договору вважається день набрання чинності відповідним рішенням суду, враховуючи, що в такому випадку договірне зобов`язання між сторонами виникає саме на підставі судового рішення.
Правовідносини з укладання господарських договорів у примусовому порядку за рішенням суду регулюється ст. 187 Господарського кодексу України та ст. 648 Цивільного кодексу України.
Відповідно до ч. 1-3 ст. 180 Господарського кодексу України, зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства.
Відповідно до ч. 4 ст. 179 Господарського кодексу України, при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі, зокрема, типового договору, затвердженого Кабінетом Міністрів України, чи у випадках, передбачених законом, іншим органом державної влади, коли сторони не можуть відступати від змісту типового договору, але мають право конкретизувати його умови.
Звертаючись з позовом, позивач просить суд визнати укладеним договір про надання послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення між Товариством з обмеженою відповідальністю «ЗА-ЛЕКС» та Філією «Інфоксводоканал» Товариства з обмеженою відповідальністю “Інфокс” в редакції Типового договору з власником (користувачем) будівлі (приміщення у будівлі) про надання послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення.
Відповідно до ст. 187 Господарського кодексу України, спори, що виникають при укладанні господарських договорів за державним замовленням, або договорів, укладення яких є обов`язковим на підставі закону та в інших випадках, встановлених законом, розглядаються судом. Інші переддоговірні спори можуть бути предметом розгляду суду у разі якщо це передбачено угодою сторін або якщо сторони зобов`язані укласти певний господарський договір на підставі укладеного між ними попереднього договору. День набрання чинності рішенням суду, яким вирішено питання щодо переддоговірного спору, вважається днем укладення відповідного господарського договору, якщо рішенням суду не визначено інше.
Виходячи з положень ч. 3 ст. 631 Цивільного кодексу України, сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення.
Принцип свободи договору відповідно до ст.ст. 6, 627 Цивільного кодексу України є визначальним та полягає у наданні особі права на власний розсуд реалізувати, по-перше: можливість укласти договір (або утриматися від укладення договору); по-друге, можливість визначити зміст договору на власний розсуд, враховуючи при цьому зустрічну волю іншого учасника договору та обмеження щодо окремих положень договору, встановлені законом.
Так, Товариство з обмеженою відповідальністю «ЗА-ЛЕКС» 05.02.2025 звернулось до Філії «Інфоксводоканал» Товариства з обмеженою відповідальністю «Інфокс» з заявою про укладення договору на централізоване водопостачання та водовідведення за адресою: м. Одеса, вул. Мала Арнаутська, буд. 1, до якої було долучено 2 примірники Типового договору з власником (користувачем) будівлі (приміщення у будівлі) про надання послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення.
Проте, в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження наявності волевиявлення відповідача щодо укладання договору у редакції, запропонованій позивачем.
Колегія суддів зауважує, що відповідно до статті 187 ГК України господарські суди розглядають спори про спонукання до укладання договору чи з умов договору у разі, якщо: а) договір укладається за державним замовленням, прийняття якого є обов`язковим для відповідного суб`єкта господарювання (стаття 183 цього Кодексу), або б) існує публічне зобов`язання суб`єкта господарювання (стаття 178, частина шоста статті 179 цього Кодексу), або в) укладався попередній договір, і одна з його сторін ухиляється від укладення основного договору (стаття 182 цього Кодексу), або г) наявна згода обох сторін на розгляд спору судом (пункт 5.7 постанови Верховного Суду від 01.12.2021 у справі № 46/606).
У розумінні статті 187 ГК України та статті 649 ЦК України переддоговірний спір може полягати у розбіжностях між сторонами щодо змісту (спір про врегулювання розбіжностей) або виникати у разі відмови чи ухиленні від його укладення (спір про спонукання укласти договір).
Колегією суддів встановлено, що спірний договір має бути укладено у силу приписів ч. 1 ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», де визначено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.
Цим же законом у ч. 3 ст. 20 та ч. 2 ст. 21 передбачено, що споживач зобов`язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору, а виконавець зобов`язаний підготувати та укласти із споживачем договір на надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором.
Зокрема, ст. 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачає обов`язок споживача житлово-комунальних послуг укласти письмовий договір з виконавцем послуг на основі типового договору або примірного договору, затверджених Кабінетом Міністрів України або іншими уповноваженими законом державними органами відповідно до закону.
В п. 6 Правил надання послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 5 липня 2019 р. №690, вказано, що надання послуг здійснюється виключно на договірних засадах. Послуги надаються споживачеві згідно з умовами договору, що укладається відповідно до типових договорів про надання комунальних послуг з урахуванням вимог Закону України Про житлово-комунальні послуги.
Постановою Кабінету Міністрів України від 05 липня 2019р. № 690 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 02 лютого 2022р. №85), затверджено типовий договір з власником (користувачем) будівлі (приміщення у будівлі) про надання послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення.
Оскільки відповідач є індивідуальним споживачем, а об`єктом надання послуг централізованого водопостачання за цим Договором є нерухоме майно, яке є самостійним об`єктом нерухомості, то у даному випадку Договір про надання послуг централізованого водопостачання та водовідведення між позивачем та відповідачем повинен укладатися відповідно до Типового договору з індивідуальним споживачем у будівлі, приміщення якої є самостійними об`єктами нерухомого майна, про надання послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 05.07.2019 № 690.
Як вірно зазначено місцевим господарським судом, що спірний Договір повинен бути розроблений та відповідати типовому договору. Законодавець забороняє відступати від змісту типового договору, затвердженого органом державної влади, сторони наділені правом тільки конкретизувати його умови (частина четверта статті 179 ГК України).
Отже, укладення договору на надання житлово-комунальних послуг є обов`язком відповідача лише за умови, що договір відповідає Типовому договору, тобто законом визначено обов`язок споживача укласти договір на надання житлово-комунальних послуг із виконавцем, а тому свобода договору в даному випадку здійснюється з врахуванням законодавчих обмежень та умов.
Позивач звернувся до відповідача з пропозицію укласти договір надавши його підписаним зі своє сторони у двох примірниках, у повній відповідності з Типовим договором з власником (користувачем) будівлі (приміщення у будівлі) про надання послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 5 липня 2019 р. № 690 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 2 лютого 2022 р. № 85) (надалі –Типовий договір), від якого сторони не можуть відступати, а одностороння зміна окремих умов не передбачена чинним законодавством.
Так, умови договору, визнання укладеним якого є предметом розгляду даної справи, та умови, які визначені у Постанові Кабінету Міністрів України від 05 липня 2019р. № 690 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 02 лютого 2022р. №85), повністю відповідає типовому договору. 
Крім того, як вірно зауважено місцевим господарським судом, позивач фактично користується послугами з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення. 
Колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду, що позивач звернувся до суду із обґрунтованим позовом та обрав належний спосіб захисту його права, а відтак його вимога про визнання договору укладеним обґрунтована задоволена судом.
Колегія суддів не приймає заперечення відповідача викладених апеляційній скарзі та зазначає, що відповідно до п. 16 Порядку приєднання до мереж централізованого водопостачання та/або централізованого водовідведення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 1 вересня 2025 р. № 1066 зміна власника та/або користувача приєднаного об`єкта, або виконавця не може бути підставою для розроблення нових технічних умов.
Згідно п. 8 розділу ІІІ Правил користування системами централізованого комунального водопостачання та водовідведення в населених пунктах України, затвердлжених Наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України 27 червня 2008 року № 190 (у редакції наказу Міністерства розвитку громад та територій України від 19 квітня 2021 року № 97) (надалі – Правила) збільшення ліміту водоспоживання/водовідведення потребує розробки нових технічних умов.
Отже, вищевказані норми законодавства зобов`язують споживача розробляти нові технічні умови виключно при збільшенні ліміту водоспоживання/водовідведення, а зміна власника об`єкта не можу бути підставою для розроблення нових технічних умов.
Водночас, у заявах, які скеровувались позивачем на адресу відповідача, було визначено, що Товариство з обмеженою відповідальністю «ЗА-ЛЕКС» не планує збільшення обсягів водоспоживання та/або не потребує реконструкції систем централізованого водопостачання та водовідведення, та зворотнього відповідачем доведено суду не було, доказів настання обставин збільшення таких обсягів з боку позивача, відповідачем до матеріали справи надано не було та свої доводи не підтверджено суду.
Щодо доводів скаржника про відсутність викладення повного тексту договору у резолютивній частині рішення, колегія суддів зазначає. що за приписами частини 9 статті 238 ГПК України у спорі, що виник при укладанні або зміні договору, в резолютивній частині вказується рішення з кожної спірної умови договору, а у спорі про спонукання укласти договір - умови, на яких сторони зобов`язані укласти договір, з посиланням на поданий позивачем проект договору.
Враховуючи, що при зверненні до суду з відповідними вимогами саме до позовної заяви позивачем було подано типовий договор, на посилання його було зафіксовано в резолютивній частині оскаржуваного рішення (в редакції Типового договору з власником (користувачем) будівлі (приміщення у будівлі) про надання послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення), як того вимагають приписи частини 9 статті 238 ГПК України, колегія суддів відхиляє відповідні аргументи скаржника.
Інші доводи апеляційної скарги також жодним чином не спростовують висновків, до яких дійшла колегія суддів та не доводять неправильність чи незаконність рішення, прийнятого судом першої інстанції.
Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 09.12.1994, серія A, №303-A, п.29).
Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України»).
Висновки апеляційного господарського суду.
Згідно статті 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Будь-яких підстав для скасування рішення Господарського суду Одеської області від 03.12.2025 у справі №916/3214/25 за результатами його апеляційного перегляду колегією суддів не встановлено.
За вказаних обставин оскаржуване рішення Господарського суду Одеської області від 03.12.2025 у справі №916/3214/25 підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга – залишенню без задоволення із віднесенням витрат на оплату судового збору за подачу апеляційної скарги на скаржника.

Керуючись статтями 129, 232, 233, 236, 240, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Південно-західний апеляційний господарський суд –
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ІНФОКС» – залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду Одеської області від 03.12.2025 у справі №916/3214/25 – залишити без змін.
Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на Товариство з обмеженою відповідальністю «ІНФОКС».
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у строки, передбачені статтею 288 ГПК України.
Повний текст постанови складено 06.04.2026.

Головуючий суддя Філінюк І.Г.

Суддя Аленін О.Ю.

Суддя Принцевська Н.М.